Анет Бродрик
Когато любовта заговори

Превод от английски: Ирина Димитрова, 1993

chitanka.info

Пролог

Кръвта бясно пулсираше в ушите й и не беше сигурна дали чува ударите на лудо биещото си сърце или отчетливи, ритмични стъпки някъде зад себе си. Спря да тича за миг и затаи дъх. Обзе я ужас — в настъпилата тишина ясно долови ехтящите тежки стъпки по калдъръмената улица на древния град. Вече не се надяваше, че ще успее да се измъкне от преследвачите си!

Твърде дълго бе вън от играта и уменията бяха започнали да й изневеряват: Едва успя да избегне смъртта, а ето че опасността все още не бе преминала. Страхуваше се да отиде в хотела, защото беше твърде вероятно да я чакат там.

Нервно огледа тъмната улица и потърси място да се скрие. Опита да се успокои. Може би човекът, който приближаваше, просто бе избрал по-пряк път за вкъщи. „О, моля се да бъде така — прошепна припряно тя. — Нека бъде някой закъснял гуляйджия, невинно запътил се към къщи преди зазоряване!“

Независимо дали приближаващият мъж я преследваше, не трябваше да допусне да я видят — не и с дрехите, с които беше облечена. Сведе поглед към елегантната вечерна рокля и неудобните обувки на висок ток. Видът й бе доста подозрителен. Облеклото й се набиваше в очи и лесно можеше да бъде описано. На всяка цена трябваше да се скрие! Приближи най-близката сграда и се притисна плътно до гипсовата стена, където тъмнината й осигуряваше прикритие. Не смееше да си поеме дъх с пълни гърди и макар дробовете да я боляха, дишаше безшумно и повърхностно, докато чакаше да види преследвача си.

Стъпките се приближаваха все така спокойно и отмерено. Тя се поотпусна. Ако мъжът я следеше, със сигурност би приближил тъмното място по-внимателно.

Сега беше само на няколко крачки от нея — неясна сянка в тъмнината. Мина покрай нея, без да забави крачка, и продължи уверено пътя си.

Тя почака, докато отново настъпи тишина, и пое дълбоко въздух. Дотук добре. Нямаше причина за паника. Тя бе професионалист все пак, макар вече шест години да беше вън от играта. Изчака докато пулсът й се нормализира и продължи надолу по улицата.

Е, добре. Засега беше в безопасност. Но трябваше да състави нов план за действие. Първоначалният се бе провалил!

След като обмисли всички възможности, разбра, че има един-единствен изход, който никак не й харесваше: трябваше да помоли за помощ мъжа, когото старателно бе избягвала през последните шест години!

Огледа отново пустата улица, сведе очи към роклята си и стисна зъби. Наистина нямаше друг избор. Оставаше й само да намери телефонна кабина на някоя пуста улица.

Можеше само да се моли той да не й затвори слушалката!

Първа глава

Пронизителен звън разкъса нощната тишина. Макс слепешком напипа слушалката.

— Ало! — Не се беше разсънил и обикновено дрезгавият му глас прозвуча заплашително.

— Макс?

Гласът от другата страна на линията бе твърде тих, за да го разпознае, но безпогрешно долови, че въпросът не търпи отлагане. Някой от агентите му имаше нужда от помощ.

Изправи се на лакът и запали нощната лампа. Във Вашингтон бе почти полунощ. Не беше късно, но Макс бе имал тежък ден. Беше загубил още един от хората си — напоследък тези случаи тревожно бяха зачестили. Цял ден се бе занимавал с разследването и си беше легнал преди по-малко от два часа.

— Кой се обажда?

Точно когато тя отговори, в слушалката се чу ужасно пращене. Обзе го смразяващото чувство, че отново ще чуе лоши новини за някой от хората си. Спусна крака и седна в леглото. Щом пукотът премина, той заговори:

— Не можах да чуя името ти. Би ли го повторила, а също така и откъде се обаждаш? — Той грабна лист и химикалка.

— На телефона е Мариса Стивънс, Макс. В Барселона съм. Знам, че не се разделихме в много добри отношения, но тази вечер се натъкнах на нещо, с което не мога да се справя. Имам нужда от помощта ти!

Когато осъзна кой се обажда, той се почувства като след изненадващ удар в корема. В съзнанието му нахлуха спомените. Дори гласът й бе достатъчен, за да събуди поток от най-различни емоции. Лицето й изникна пред него, сякаш се бяха разделили едва вчера: раздалечени, леко дръпнати зелени очи; предизвикателна, обезоръжаваща усмивка и буйни, огненочервени къдрици — мълчаливо доказателство за темпераментен и независим характер. Последното нещо, което очакваше от Мариса Стивънс, бе зов за помощ!

— Кажи ми от какво имаш нужда.

— Дрехи за преобличане и място, където да се скрия. Случайно чух разговор между двама мъже, които не би трябвало да бъдат видени заедно. Те едва ли биха искали да повторя пред някого това, което чух. — След кратко мълчание, тя продължи: — Облечена съм във вечерна рокля и ще изглеждам доста подозрително, когато само след няколко часа улиците се изпълнят с хора. Не смея да се върна в хотела, защото може да ме чакат там. — Отново последва пауза. — Трябва да напусна Испания, но нямам представа как да го направя, без да ме открият.

Той потърка чело, разсънвайки се окончателно. Барселона, промърмори, като се опитваше да си спомни безопасно място, където тя би могла да отиде. Изведнъж в паметта му изникна едно лице. Сантяго беше роден в малко рибарско селце, недалеч от Барселона. Макс бе ходил там неведнъж, за да се среща с него.

— Мариса? Познавам една жена в този район, която би могла да ти помогне. — Той й обясни как да стигне до рибарското селце. — Нямам новини от Тереза вече няколко години, откакто почина синът й, но съм сигурен, че ще ти помогне. Понеже няма телефон, не мога да й се обадя и да я запозная със ситуацията. Когато пристигнеш, обясни, че аз те изпращам и че съм помолил да останеш там, докато някой се свърже с теб.

— Благодаря ти, Макс. Много съм ти задължена!

— Какво правиш в Испания?

— Това е дълга история.

— Не работиш за нас вече няколко години, а Испания е доста далече от Сиатъл. Какво е станало, че си попаднала в опасност?

Последва кратко мълчание.

— Нямах представа, че знаеш къде живея и с какво се занимавам.

— Винаги съм знаел, Мариса. — Отново последва мълчание, после Макс каза: — Не отговори на въпроса ми. Щом ще помагам, бих искал да знам какво става.

— Опитвах да се свържа с един мъж от Сиатъл. Проследих го до Барселона. Преди да успея да говоря с него, случайно чух разговора му с друг мъж, когото познавах преди много години. Разговорът беше доста компрометиращ. Когато опитах да избягам, те ме чуха и се страхувам, че ме познаха.

— Можеш ли да назовеш имена?

— Мъжът, когото проследих, се казва Трой Чейзън. Въпросът е личен. Другият май е бивш агент. Работили сме заедно в няколко мисии.

— Как се казва?

— Хари О’Донъл.

— Хари все още е в агенцията, Мариса.

— О, Господи, положението е по-сериозно, отколкото предполагах!

— Какво имаш предвид?

— Двамата планират прехвърляне на стока с кораб. По реакцията им, когато ме откриха, съдя, че става дума за контрабанда.

— Благодаря за сведенията. Може би ще се окажат изключително ценни за случая, по който работя от доста време. Ще видя какво още бих могъл да открия.

— Трябва да намеря Трой.

— Независимо, че сега си заплаха за него?

— Не мога просто да се предам — въздъхна тя. — Твърде важно е!

— Бих могъл да ти помогна.

— Не! Мисля, че ще се справя сама.

— Тогава защо ми се обади?

— Ако успееш да ме измъкнеш от Испания, ще мога да се свържа с Трой. Чух, че той и Хари ще се срещнат отново в Ница. След като говоря с Трой и получа необходимите сведения, обещавам да стоя настрана.

— Ако той се занимава с контрабанда, подозирам, че няма да ти стисне ръката, нито ще ти помаха сърдечно за довиждане, Мариса. Знаеш го не по-зле от мен.

Той усети ридание в гласа й.

— Трябва да опитам, Макс! Не мога да се откажа! Благодаря за помощта! — Затвори, преди той да успее да каже каквото и да било.

Макс разочаровано се втренчи в слушалката. Мариса беше най-своенравният, най-вбесяващият и твърдоглав агент, с когото някога бе работил, а това вече беше прекалено! Би трябвало да се радва, че тя напусна агенцията и че се намира на цял континент разстояние от него!

Затвори телефона и посегна за пура. По време на краткия разговор, той току-що бе научил името на поне един от възможните предатели в групата, както и името на участник в контрабандна организация, която преследваха от години. Мариса се беше натъкнала на ключа, който може би щеше да отвори много врати, водещи към виновниците.

Трой Чейзън. Мариса бе казала, че трябва да уреди с него личен въпрос. В какво, по дяволите, се беше забъркала? Но какво го засягаше?

Опита да пропъди тези мисли. Каквото и да бе имало между него и Мариса, беше свършило внезапно преди шест години. Не се гордееше с начина, по който се бе справил със ситуацията. Това беше единственият случай в кариерата му, когато бе загубил обективността и професионализма си — качества, необходими за оцеляването на всеки агент.

Не му бе убягнала иронията на последвалото повишение. По онова време обаче той беше емоционално обвързан с нея.

Сега, шест години по-късно, тя се връщаше в живота му, макар и временно. Погледна часовника си. Беше почти един сутринта, но той трябваше да си отговори на някои въпроси. Ако Хари бе предател, работата им беше изложена на риск. Усети как го обзема гняв. Нямаше нищо по-опасно от агент, обърнал се срещу своите!

А изглежда, Мариса бе попаднала в доста заплетена и опасна ситуация…

Няколко часа по-късно Макс беше в кабинета на началника си. Това бе човекът, който преди шест години го беше превърнал от обикновен агент в ръководител на специалния екип. В мислите си Макс го нариташе Оуби-уан герой от популярна научнофантастична серия, който се появяваше под формата на дух по време на голяма опасност, и помагаше със съвет или окуражаваше героите. В момента Макс наистина се нуждаеше от съвет. Информацията, която бе събрал през последните няколко часа, беше много обезпокояваща.

За двадесет години работа в агенцията, се чудеше дали не е започнал да губи интуицията си. Как му бе убегнало нещо, което изглеждаше толкова очевидно сега, когато липсващите парченца бяха на място?

Беше започнал да преразглежда докладите на Хари за последните три години. Сега, когато знаеше какво да търси, мозайката започваше да се подрежда. Хари им бе давал фалшива информация, която отклоняваше агентите им от мястото на доставка на контрабандата. Всеки път, когато някой от оперативните работници се приближеше твърде близо до източника, биваше елиминиран.

Макс се бе добрал до секретните досиета, за да научи каквото е възможно за Трой Чейзън. Беше разбрал доста за финансовото му състояние. Чейзън бе преуспяващ бизнесмен, чиито основни пунктове за внос и износ бяха разположени в Сиатъл и Вашингтон, но всичките му сделки изглеждаха законни.

Все още не бе открил връзката между Чейзън и Мариса и не харесваше посоката, в която течаха мислите му. Ако тя имаше любовна връзка с него, щеше ли да му съобщи изобличаващата информация? Възможно ли беше толкова да се е променила през последните няколко години? Нямаше представа. Но, по дяволите, имаше намерение скоро да разбере!

— Ти настоя за тази среща, Макс — прекъсна мислите му Оуби-уан, давайки ясно да се разбере, че не желае да си губи времето.

— Да, сър. Късно снощи получих информация, която хвърля известна светлина върху провалите на агентите ни.

— Сигурен ли е източникът?

— Да, така мисля. Мариса Стивънс. Някога работеше в агенцията.

— Мариса… Хм. Последният ти случай като оперативен работник беше заедно с нея, нали?

Тъй като шефът му имаше феноменална памет, Макс сметна въпроса за риторичен, но все пак отговори:

— Да, сър.

— Тя напусна скоро след повишението ти.

— Да.

— Защо?

— Защото отказах да я изпращам в акции.

— Защо?

— Защото смятах, че ще бъде по-полезна за агенцията като специалист в своята област.

— И каква е нейната област?

— Културата на Югоизточна Азия.

— Тя отказа, така ли?

— Да. Настояваше да продължи като оперативен работник. Възпротивих се и тя подаде оставка. — Макс си наложи да запази спокойствие.

— С какво се е занимавала, след като напусна?

— Според нашето досие се е преселила в Сиатъл, защитила е докторат и сега преподава в университета.

— Как Мариса е попаднала на информация, свързана с един от нашите агенти?

— Тя е в Испания и случайно се е натъкнала на Хари О’Донъл, който не би трябвало да бъде там. Чула е доста компрометиращ разговор.

— Имаш ли представа защо Мариса се е обърнала точно към теб, своя безцеремонен шеф, за да докладва за предател измежду нашите агенти? Да не би напоследък да е по-благоразположена към теб?

— Не, както ще разберете по-нататък — отвърна Макс сухо. — Не съм добре запознат със ситуацията, но имам намерение да го сторя съвсем скоро.

— О’Донъл, така ли? Виж ти, виж ти. — Оуби-уан вдигна вежди. — Няма да се учудя, ако се сблъскаш с доста неприятности при залавянето му. — Той допря върховете на пръстите си и се загледа в тях. — Новините не са много добри, Макс. Хари е един от най-добрите ни агенти. Какво мислиш да правиш?

— Да го намеря.

— Как?

— Засега Мариса е в безопасност, скрила се е в малко рибарско селце на испанския бряг. Искам да я измъкна оттам и да я върна в Щатите. След това имам намерение да отпътувам за Ница и да се срещна с Хари.

— Сам?

— Ако се налага.

— Страхотен план… Господи! Представям си те как препускаш, за да спестиш всяка секунда. Имам нужда от теб тук, Макс. Изпрати някой друг.

— Размишлявах над този въпрос, сър. Но в момента не знам на кого бих могъл да се доверя. Възможно е Хари да не работи сам.

— Хм. — В продължение на половин минута шефът му го изучаваше. — Предполагам, ще мога да се лиша от присъствието ти за няколко дни.

— Значи сте съгласен да замина?

— Да кажем, че не възразявам срещу преценката ти на ситуацията. Много добър професионалист си и ако някой може да обезвреди Хари, това си ти. Положението е доста деликатно. Измяната на националните интереси е неприятна работа. Който и да се заеме с Хари, ще трябва много да внимава. Не може да подценяваме такива хора.

— Никога не съм ги подценявал.

— Знам. Затова се намираш на сегашния, си пост. Постарай се скоро да се върнеш и да продължиш работата си.

— Да, сър. — Макс се изправи, доволен, че е успял да постигне целта си.

— О, Макс, щях да забравя. Предай много поздрави на Мариса!

Втора глава

Макс изчака да наближи полунощ и едва тогава нареди на двама моряци от екипажа на риболовния кораб да спуснат една от лодките и да го откарат до брега. Радваше се, че няма луна. Радваше се също така, че познава добре бреговата линия в тази част на Испания и си спомня рядко използваното заливче, към което се отправиха.

След като двамата моряци го оставиха на пустия бряг, Макс изчака достатъчно време, за да разбере дали е бил забелязан от бреговата охрана. Като се увери, че никой не го е видял, той пое нагоре по пътека, водеща към магистралата.

Погледна фосфоресциращия циферблат на часовника, сверен по местно време. Трябваше да се добере до къщичката на Тереза няколко часа след разсъмване.

Три часа след изгрева стигна покрайнините на малкото рибарско село, където живееше Тереза.

Къщичката й не се бе променила много, но градината беше буренясала — явно никой не се грижеше за нея, а това не бе обичайно за възрастната жена. Той мина през задната порта и се придвижи безшумно към вратата, водеща право към кухнята. По това време Тереза би трябвало да бъде там и да приготвя закуската. Макс се надяваше, че всичко е наред.

Леко потропа на дървената врата. Тъй като отговор не последва, почука по-силно. Тих шепот на испански попита кой е. Също на испански и също така тихо, той отвърна:

— Макс е, Тереза. Мога ли да вляза?

Продължителната тишина, последвала думите му, го разтревожи. Той посегна към пистолета си.

Вратата рязко се отвори и лъчите на утринното слънце озариха някаква фигура. Макс отпусна пистолета.

— Какво, по дяволите, правиш тук, Макс?

— Здравей, Мариса.

Тя стоеше пред него, облечена в обикновена бяла памучна блуза и черна пола. Червената й коса сякаш бе пленила огъня на слънчевата светлина.

Бе подготвен за срещата и все пак беше шокиран. Можеше да си представи как се чувства и Мариса. Стоеше загледан в нея и търсеше промени във външността й.

Жената пред него все още беше красива. Заля го вълна от познати чувства и той прокле наум.

Мариса, изглежда, все още не бе преодоляла стъписването от неочакваната поява на Макс. Беше й казал, че някой ще се свърже с нея. Но дори в най-смелите си мисли, дори не бе предполагала, че ще бъде той самият.

Беше облечен с черна тениска, плътно прилепнала към широките рамене и мускулестите му ръце. Черните джинси очертаваха тясната талия и стегнатите мускули на бедрата му. Косата бе късо подстригана, почти във войнишки стил, а кехлибарените му очи не бяха загубили хипнотичното си въздействие. Тези очи я бяха преследвали през изминалите години.

Беше се надявала, че времето ще го промени, че седенето зад бюрото ще омекоти формите на стегнатото му тяло и ще го лиши от неповторимото и опасно излъчване на сила и властност. Бе се излъгала. Единствената промяна, която успя да забележи, беше леко посивялата коса по слепоочията му. Той излъчваше все същата мъжественост, която събуди у нея чувства, смятани за забравени. През тези шест години, откакто не го беше виждала, не бе допуснала до себе си нито един мъж. В мига, в който зърна Макс, усети как стегнатото дълбоко в нея кълбо започва да се размотава, превръщайки я в жертва на собствените й дълбоки чувства.

Макс пристъпи в стаята и затвори вратата. Погледът му бързо обходи кухнята и той попита:

— Къде е Тереза?

— Няма я.

Той върна поглед към жената, която сковано стоеше пред него, и леко повдигна вежда.

— А ти как влезе?

Мариса се почувства засегната и се насили да отвърне спокойно:

— Тя беше тук, когато пристигнах вчера сутринта. Бе дошла да нагледа къщата, преди да се върне в дома на сестра си горе на хълма. Сестра й е болна и Тереза се грижи за семейството й. Когато й обясних ситуацията, тя ме покани да остана колкото е необходимо. Уверих я, че мога сама да се грижа за себе си. Тереза ще се върне в края на седмицата.

— Ще тръгнем утре вечер.

Това означаваше, че ще трябва да прекара два дни и една нощ сама с Макс! Ситуация, която Мариса би предпочела да избегне на всяка цена!

— Защо не тръгнем тази вечер?

Той осъзна, че почти нищо не се бе променило между тях. Тя щеше да оспорва всяко негово решение. Е, добре, ще направи всичко възможно да се справи със ситуацията, в създаването, на която и той бе взел участие. Обърна се и приближи до печката, където намери кана с кафе. Преди да отговори, си наля в една чаша, като се надяваше, че забавянето ще му позволи да запази самообладание и да не обръща внимание на капризното й държане.

— Не бях сигурен за положението тук и колко време ще бъде необходимо да се доберем до мястото на срещата. Реших, за всеки случай, да имаме в резерва един ден. — Той отпи от кафето, приближи се до малката масичка и седна. — Междувременно можеш да ми разкажеш накратко какво точно ти се е случило и защо.

— Не е важно защо. Бях…

— По дяволите! — избухна той. — Пет пари не давам за личния ти живот, скъпа, но ще ми кажеш точно какво се е случило! Аз ще реша кое е важно и кое — не! — Тя стоеше насред стаята и го гледаше враждебно. С лошо прикрито раздразнение, той посочи стола срещу себе си. — Седни.

Мариса усети как цялото й същество възнегодува срещу безапелационната му заповед. Бавно преброи до десет и каза:

— Вече не работя за теб, Макс. — Въпреки това се приближи и покорно седна на стола, посочен от него.

— О, много добре си давам сметка за това, Мариса. Ти прекоси цял континент, за да избягаш от мен. — Усети горчивината в гласа си и се ядоса.

— Не от теб избягах, Макс.

— Според мен, стори точно това.

— Просто знаех, че положението е непоправимо. Едно е да работим като равни, а съвсем друго, когато имаш право да ми даваш заповеди.

— За мен ли става дума или ти отказваш да приемаш заповеди от който и да било мъж?

Тя не се смути от погледа му.

— Удряш под пояса, нали, Макс?

— Може би — сви рамене той, леко засрамен.

— Никога не съм отказвала да изпълнявам заповеди. Напротив, стриктно ги изпълнявах. Бях добър агент, но изглежда това няма значение за теб. Ти не ми позволи да продължа като оперативен работник.

Той сведе поглед към чашата и промълви:

— Имах си причини.

— Какви бяха те?

— Вече няма значение, ако изобщо някога е имало! — Вдигна поглед и продължи: — Чейзън е женен, знаеш ли?

Наблюдавате я внимателно, за да види как ще реагира. Усмивката й го изненада.

— Всъщност, Макс, аз присъствах на сватбата му.

Бяха си разменили ролите. Бе го сварила съвсем неподготвен. Втренчи се в нея, неспособен да продума. След миг тя се смили и каза:

— Женен е за сестра ми Айлийн.

— Сестра ти?!

— Точно така.

Защо не му беше известно? След като подаде оставка, Мариса беше заминала за Сиатъл и бе останала да живее при сестра си. По това време Айлийн не беше омъжена. Той остана замислен няколко минути, после попита:

— Мислиш ли, че Чейзън използва вносно-износната си дейност като прикритие?

Загледана през прозореца, тя замълча, очевидно размишлявайки.

— Не съм мислила по този въпрос — призна накрая. Обърна се към Макс и продължи: — А сега вече не знам какво да мисля.

Той се наведе напред и настойчиво се вгледа в нея.

— Разкажи ми точно какво ти се случи онази нощ.

Внезапно изпитала тревога, тя стана и закрачи из стаята.

— Вече няколко месеца между Айлийн и Трой нещо не върви. Напоследък той много отсъства. Щом се върне вкъщи, започват да се карат. След една от разправите им, той излетя от къщата и каза, че никога повече няма да се върне. Сестра ми много се притесни. Чака го до късно, като се надяваше, че ще се върне. Повече обаче не го видяхме. На следващата сутрин, когато влезе в стаята на Тими, тя откри, че и той е изчезнал!

— Тими?

Тя се обърна с гръб към него и си приближи до прозореца. Загледана в цветята отвън, прошепна:

— Нейният син.

— В досието на Чейзън не пише да има син.

— Не. Защото Тими не е негов син.

— Разбирам. Но ти все пак мислиш, че Чейзън го е отвлякъл?

Тя се обърна и го погледна.

— Не знам. Двамата с Тими се разбираха добре и затова не съм сигурна. Ето защо тръгнах да търся Трой. Помислих, че прави някакви номера на Айлийн. Не знам… Никой не знаеше нищо за Трой и детето. Не можех просто да седя и да чакам, така че реших да тръгна след него.

— Знае ли Чейзън за миналото ти?

— Не. Знае, че след като завърших колежа, съм работила във Вашингтон, но никога не е проявявал особен интерес към професията ми.

— Очевидно не е очаквал да го последваш.

— Не. Докато открих, че е дошъл в Испания, срещнах известни трудности. Когато разбрах, че е тук, хванах първия самолет и пристигнах, надявайки се да открия или Трой, или някой, който го познава. Имам приятели, чиито роднини живеят тук. Много пъти ме бяха канили да ги посетя, така че отседнах при тях. Когато ме поканиха на един доста голям прием, приех. Надявах се да срещна някой, който познава Трой.

— И какво се случи?

— Приемът беше в разгара си. Отидох да пооправя грима си и когато се връщах, излизайки иззад ъгъла, разпознах гласа на Трой. Говореше с някого и вървеше право към мен. Реших да почакам, докато остане сам, за да говоря с него. Затова влетях през първата врата, която се изпречи насреща ми. Мислех да изчакам да отминат. Но вместо да продължат по коридора, те влязоха точно в стаята, където се бях скрила. Едва успях да се мушна зад завесите, преди да запалят лампата и да продължат разговора си. Докато чаках да излязат, осъзнах, че познавам и втория мъж. Беше Хари. Обсъждаха превозването на някаква пратка и как ставало все по-трудно да не ги заловят. Трой каза нещо подобно: „А какво ще правим с Джейсън?“ А Хари отвърна: „Не се безпокой. Ще се погрижа за него, както направих и с останалите.“ Тръпки ме побиха от тона, с който произнесе думите. Отначало, когато зърнах Хари, помислих, че Трой помага на правителствените служби за арестуването на някакви контрабандисти. Когато чух забележката на Хари обаче, всичко ми стана ясно. Осъзнах, че трябва да се измъкна оттам, преди да са ме забелязали. Отворих прозореца и пропълзях навън. Изглежда токът ми е остъргал мазилката, защото изведнъж двамата млъкнаха. Точно когато скочих от перваза върху живия плет, Хари рязко дръпна завесата. Зърнах лицето му само за миг, но разбрах, че ме е разпознал и е изпълнен с гняв и решимост да ме залови. Повярвай, нищо повече не можеше да ме задържи там! Хукнах да бягам, докато реших, че съм достатъчно далеч и в безопасност. Едва тогава ти се обадих.

— Веднага след като те измъкна оттук, отивам в Ница. Що се отнася до Хари, ще бъде известен, че съм в отпуска. Докато съм там, ще видя какво бих могъл да открия за Трой и твоя племенник.

— Искам да дойда с теб.

— Невъзможно.

— Макс!

— Ти вече не работиш в агенцията, Мариса!

— Чудесно. В такъв случай, не можеш да ми заповядваш!

— По дяволите, разбира се, че мога! Ти си обикновена гражданка, на която не й влиза в работата да се набърква в този случай!

— Това са глупости и ти много добре го знаеш! Вече съм замесена. Ако не се бях свързала с теб, дори нямаше да знаеш за Хари!

— А ти нямаше да се справиш сама, иначе не би ми се обадила.

— Е? Всичко това означава, че само заедно бихме могли да се справим със ситуацията. Работили сме заедно, Макс. Можем да го направим отново!

— В никакъв случай!

— О! Ти си най-вбесяващият твърдоглав и арогантен мъж, когото съм имала нещастието да познавам!

— Спомням си, струва ми се, че чух подобни определения и последния път, когато те видях.

— Надявах се да си се променил поне малко през тези години. Ха!

— Въпреки всичко, ти си още по-красива, отколкото те помня — произнесе той дрезгаво.

Тя крачеше из стаята, очевидно опитвайки да се овладее. Думите му я накараха да спре и да го изгледа с подозрение.

— Защо го казваш?

— Не знам. — Той изненадано вдигна поглед. — Предполагам, просто мислех на глас.

Тя приближи към него и се подпря на масата.

— Макс, трябва да ми позволиш да продължа. Ами ако Трой е отвлякъл Тими? Ти не би искал едно невинно дете да пострада, нали?

— Разбира се, че не! Не съм чудовище, Мариса. На колко години е момчето?

— Защо питаш? — стегна се тя.

— Защото бъдещите ми действия до голяма степен ще зависят от възрастта му — нетърпеливо отвърна той.

— На пет години е — безизразно изрече тя.

— Близка ли си с него?

— Да.

— Значи, ако го намерим, няма да има никакви проблеми да го накараш да тръгне с теб.

— Абсолютно никакви.

— Ще помисля.

Тя понечи да каже нещо, после се отказа и се отдалечи от масата.

Макс си даде сметка, че трябва да се измъкне от въздействието й за известно време. Новата им среща поставяше на изпитание чувствата и реакциите му.

— Смятам да изляза и да поработя в градината на Тереза. Би трябвало някой да й помогне.

— Идеята е чудесна. Омръзна ми да стоя тук и да чакам. През изминалото денонощие само с това съм се занимавала.

Нямаше да може да избяга от нея. Но вън поне щеше да спазва дистанция. Той тръгна към вратата.

— Никога не си била особено търпелива.

— Бих могла да бъда, когато се налага. Трябва да призная, че чакането да бъда тайно измъкната от страната, ми скъса нервите. Предполагам, че съм изгубила способността да се владея.

Макс взе греблото и градинарските ножици. Подаде й греблото и се насочи към вратата. Мариса го последва мълчаливо.

Двамата работиха повече от час, без да промълвят дума.

— Наистина е странно — обади се тя най-после.

Макс спря да подрязва живия плет, свали тениската, избърса потта от челото си с голяма носна кърпа и едва тогава се обърна към Мариса.

— За какво говориш?

— Познаваме се от отдавна, работили сме заедно, попадали сме в твърде опасни ситуации… И въпреки това, никога не сме вършили нещо толкова обикновено, като плевенето на градина.

— Не е изненадващо. В работно време не съм имал възможност да плевя градини.

— Мислил ли си някога да напуснеш агенцията? — попита тя, докато почистваше плевелите от една леха на около метър от мястото, където той подрязваше плета.

— Не — незабавно отвърна той, без да се замисли. — Обичам работата си. Защо? На теб липсва ли ти?

Тя не отговори веднага.

— Всъщност, не. И това наистина ме изненадва. Осъзнах, че съм била пристрастена към трескавата възбуда, която ме обзема, когато знаех, че животът ми е в опасност. По времето, когато реших да се върна в университета, разбрах, че повече не изпитвам нужда от подобен род вълнения.

— Тогава защо не се върна да работиш в отдела като специалист в областта си?

— Имаш предвид мястото, което ми беше предложил?

— Да.

— Не смятах, че съм ти необходима. Напротив мислех, че искаш да се отървеш от мен и затова ми предлагаш тази работа. За да ме принудиш да напусна…

Той спря да подрязва и рязко се обърна към нея. Наистина ли мислеше така?!

— Какъв друг довод би могъл да имаш? Бях добър оперативен работник и го знаех. Знаеше го и ти, но поради някаква причина, вече не искаше да ме виждаш.

— Не! Не е истина! По дяволите, много добре знаеш правилата! В агенцията не можеш да си позволиш да се сближиш с някого, не можеш да си позволиш да се сприятеляваш — това може да стане причина за смъртта ти! След последната ни съвместна акция загубих способността си да разсъждавам трезво по отношение на теб. Обясних ти всичко това през нощта, която прекарахме заедно. Мислех, че си разбрала. Знаех, че никога повече няма да ни изпратят заедно в мисия. После бях повикан във Вашингтон и бях повишен. — Обърна се с гръб към нея, като се стараеше да се съсредоточи в подрязването на храстите, вместо върху жената, коленичила грациозно сред лехата. — Не можех да ти разреша отново да участваш в акция — призна тихо. — Не можех да рискувам живота ти, не можех да си представя, че бих могъл да те загубя… — С горчива ирония той добави: — Стана така, че, въпреки всичко, те загубих. Ала поне знаех, че си в безопасност.

Тъй като тя не отговори, след няколко минути той рискува и хвърли поглед през рамо — все още беше коленичила, главата й бе наведена. Докато я наблюдаваше, тя прокара изцапана ръка по бузата си.

— Защо не ми каза всичко това преди шест години, Макс? — промълви ядосано тя.

— Не мислех, че е необходимо. Не и след нощта, която прекарахме заедно.

Мариса вдигна поглед към него и той видя болката, изписана върху изцапаното й лице.

— Как бих могла да знам какво изпитваш? Ти не спомена нищо след онази нощ.

Той подпря ръце на кръста си.

— Нима имах възможност? Ако благоволиш да си спомниш, бяхме незабавно върнати със самолет в Щатите, където бях уведомен, че трябва да поема нов пост! Преминах кратък курс по въвеждане в новата работа. Ти не ме улесни, а непрекъснато настояваше да те изпратя в акция.

— Бях се отегчила да стоя без работа и да чакам нова задача.

— Ако си спомняш, казах ти, че ще поговорим, нали?

— Твоята идея „да поговорим“ беше да ми съобщиш, че настояваш да ме затвориш в кабинет зад някое бюро!

— Ти не ми даде възможност да ти обясня. Избухна и всичко свърши с излизането ти от кабинета ми. Два дни по-късно получих оставката ти по пощата.

Макс не искаше да си припомня болката и чувството за огромна загуба, които бе изпитал, когато получи оставката й, влизаща в сила незабавно.

Постепенно гласовете им се усилваха, докато накрая вече започнаха да крещят. Неочаквано и двамата млъкнаха. Надвисналата тишина сякаш звънеше от потиснати страсти. Макс чуваше жуженето на някакво насекомо в цветята, звука от далечни гласове долу на магистралата…

Когато тя заговори, едва чу думите й:

— Само ако знаех…

В гласа й имаше такава мъка, че той я погледна изненадан.

— Нима за теб щеше да има някакво значение?

— О, да. Да, Макс… — Очите й се изпълниха с болезнения спомен за взетото решение и мъчителната загуба, която бе последвала. — Щеше да има огромно значение…

Трета глава

Неспособна да заспи, Мариса лежеше на тясното легло в една от стаите на Тереза. Тупа и оправя възглавницата си, докато едва не се пръсна по шевовете. Бе отметнала завивките, после отново ги беше дръпнала чак до брадичката си, а сега бяха увити около единия й крак, а другият бе преметнат отгоре, едва-едва покрит от късата памучна нощница.

Мислеше, че отчаяно се нуждае от сън. Всъщност налагаше си да мисли, че трябва да заспи. Прогонваше образа на Макс, който лежеше в стаята отсреща, в също такова тясно легло и, без съмнение, бе дълбоко заспал.

Беше прекарала по-голямата част от деня, стремейки се да не гледа към него, особено докато работеше навън, гол до кръста. Независимо от годините, изминали от последната им среща, тя ясно си даваше сметка за въздействието му върху нея.

Мариса въздъхна. Макс й приличаше на затворена в клетка пантера. Макар да изглеждаше спокоен и да действаше също спокойно, в него винаги имаше някакво стаено напрежение, което я караше да мисли, че всеки момент е готов да се хвърли върху жертвата си.

Сега, докато лежеше свита в леглото, тя си спомни невъздържаната си реакция, когато тази сутрин така неочаквано бе почукал на вратата. За нея нищо не се беше променило и имаше усещането, че никога няма да се промени.

Спомни си първия път, когато го видя. Тя работеше в агенцията само от няколко седмици, когато бе свикано кратко съвещание и бе обявено, че се сформира малка група със специално предназначение — събиране на информация за дейности, засягащи сигурността на Съединените щати: вземането на заложници, незаконната търговия с оръжие и наркотици, контрабандата с ценни предмети на изкуството.

Онази сутрин Макс влезе в заседателната зала, увлечен в разговор със свой колега.

Когато по-късно същата вечер се сети за него, остана изненадана, че го е забелязала веднага сред препълнената с мъже стая. Чертите на лицето му бяха прекалено груби, за да бъдат наречени красиви. Бе твърде едър, за да е нежен, и — твърде суров, за да притежава човешки чувства. И все пак, в него имаше нещо, което непрестанно привличаше погледа й. Изглеждаше висок, макар да бе малко над средния ръст. Имаше телосложение на лекоатлет или плувец и се движеше с характерната за спортистите грация.

Тя не го забрави, въпреки че официално му бе представена едва месеци по-късно.

Запозна ги началникът на отдела.

— Мариса ще те държи винаги нащрек, Макс. Тя бе най-добрата при специалната подготовка. В нежното й тяло се крият много и най-разнообразни таланти.

Макс кимна, но не пое протегната й ръка.

— От колко време сте в агенцията?

— Вече почти шест месеца — отвърна тя с усмивка.

Той не отвърна на усмивката й.

— И имате намерение да работите в групата със специално предназначение? — Той се обърна изненадан към началника на отдела и тъй като той не каза нищо, отново насочи вниманието си към Мариса. — Не мислите ли, че трябва да понатрупате малко повече опит, преди да се присъедините към групата?

Тя сви рамене, засегната от държанието му.

— Очевидно някой е сметнал, че имам нужната квалификация, иначе не би ми предложил тази работа. — Полагаше огромно усилие да запази самообладание.

Макс или не забеляза гнева й, или не му обърна внимание. Следващият му въпрос прозвуча повече като разпит, отколкото като приятелски проявен интерес:

— Давате ли си сметка, че от време на време може би ще работим заедно?

Защо се държеше с нея така, сякаш едва вчера бе дошла в агенцията? Решена да запази спокойствие и да не издава раздразнението си, Мариса отвърна кратко:

— Да.

— Нямам намерение да обучавам новобранци — предупреди той грубо.

Значи това било! Мариса му отправи лъчезарна усмивка и каза съвсем спокойно:

— Аз също.

Началникът на отдела избухна в смях.

— Не се тревожи, Мариса. Той работи за агенцията от години.

Тя обърна поглед към Макс, съзнателно разширявайки очи със страхопочитание.

— Наистина ли? А как сте с реакциите? Не бих искала някой да ме бави.

За нейна изненада Макс също се разсмя, разсмя се от все сърце. Кехлибарените му очи, които отначало хладно я изучаваха, сега се изпълниха с топлина и духовитост. В тях заиграха весели пламъчета.

— Е, добре — призна той с усмивка. — Може би бях малко строг.

— Малко? Очаквах, че ще ме върнете в детски ясли и ще ми забраните да общувам с възрастни!

Разделиха се временно помирени. През следващите години тя работи с няколко агенти, включително и с Макс. През това време научи много както за себе си, така и за избраната от нея професия.

Когато започна, беше доста неопитна и твърде наивна, но все пак успя и да оцелее, и да натрупа опит.

По времето, когато бе изпратена в Югоизточна Азия заедно с Макс, за да проверят информация за трафик на наркотици, Мариса вече знаеше своите качества и недостатъци на оперативен работник.

Беше изминала година и половина от последната им съвместна мисия. Ръководството пое Макс — не защото беше мъж, а защото беше старши агент. Той винаги бе давал ясно да се разбере, че няма да прави никакви изключения или отстъпки спрямо нея и тя го уважаваше за това.

Както винаги, той се държеше дистанцирано, поставяйки отношенията им единствено на професионална основа. Мариса нямаше нищо против. Макс бе един от най-добрите агенти. Да работи с него беше привилегия.

Мариса се питаше дали изключителните му способности бяха една от причините, заради която бяха изпратени заедно. Дали загрижеността му за нея като за жена се бе прехвърлила и върху шефа им? Дали той мислеше, че Макс ще компенсира всяка евентуална грешка от нейна страна? Никога не разбра, защото така и не събра смелост да го попита. Твърде много държеше на работата си, за да рискува с подобен разговор…

За момент в съзнанието й изплува последният разгорещен спор между тях след повишението му. Тя наистина избухна онзи ден. Загуби самообладание и му каза всичко, което бе таила в себе си от момента, в който постъпи на работа. Явно затова беше останал с впечатление, че тя го обвинява за всичките й неприятности в агенцията. В нападките й наистина прозвуча подобно обвинение.

Тя все още изпитваше неудобство заради начина, по който бе напуснала кабинета му, втурвайки се навън като разгневената Брунхилда. Когато се успокои, разбра какво беше направила. Заради случилото се между тях по време на последната им мисия, Макс сигурно си мислеше, че тя използва тяхната близост като трамплин за кариерата си. Само мисълта за подобно нещо я караше да се изчервява от срам и негодувание. Имаше един-единствен изход — изпрати оставката си по пощата и избяга да се скрие като животно, което диреше спасение в хралупата си…

Сега, поне временно, Макс се връщаше в живота й. Щеше ли да му се обади с молба за помощ, ако знаеше, че ще дойде точно той? Нямаше начин да узнае. Просто трябваше да се примири със ситуацията и да изчака какво ще се случи.

Мариса отново отметна завивките и се обърна по корем. Молеше се да заспи, повтаряше си монотонно кратки фрази, стараейки се да убеди себе си, че наистина й се спи и да не мисли за нищо друго. Но съзнанието й предателски възпроизведе до последни подробности нощта, която силно желаеше да забрави — нощта, когато всичко се обърка…

Мариса стоеше на скалите и наблюдаваше залива съгласно дадените й от Макс инструкции. В продължение на седмица двамата се представяха за туристи по източния бряг на Малайзия. Проучваха района, където, според сведенията на информатори, щеше да пристигне кораб с пратка наркотици, предназначени за различни краища на света.

Задачата на Макс и Мариса беше да открият точно къде и кога ще пристигне пратката, как и от кого ще бъде поета по-нататък. Трябваше своевременно да информират местните власти и да им помогнат за залавянето на наркотрафикантите.

Макс бе заел позиция близо до водата, на една от многобройните издатини по скалистия бряг. Мястото бе твърде опасно заради прилива.

Мариса чакаше и наблюдаваше района през бинокъл. Когато започна стрелбата, тя осъзна, че някой знае точното местоположение на Макс и че той е в засада.

Не помнеше как е слязла от стръмните скали. В паметта й се бе запечатила единствено стрелбата й срещу тримата мъже, която ги завари неподготвени, и даде възможност на Макс да се измъкне. Тя се присъедини към него и двамата се втурнаха по пясъка към сянката на скалите.

За нещастие, бяха проследени, което не бе особено трудно, тъй като оставяха следи по мокрия пясък.

Оказа се, че приливът, от който така много се страхуваха, всъщност им спаси живота: този път нивото му беше по-високо от обикновено и двамата бяха принудени да търсят пътека за измъкване покрай скалите. Откриха добре замаскирана пещера, чийто вход напълно се заливаше от вода по време на прилива.

От входа на пещерата Макс забеляза, че навътре има проход, водещ някъде нагоре. Нямаха време. Водата им пречеше да продължат по брега. Трябваше да поемат риска и да влязат в пещерата.

— Усещам, че някъде отгоре влиза свеж въздух — каза Макс. — Така че трябва да има път навън. Да тръгваме. — С малко джобно фенерче той я поведе нагоре.

Тя с мъка го следваше. Проходът продължи да се стеснява и Мариса смяташе, че вече няма накъде да вървят, но Макс продължаваше да напредва. Накрая бяха възнаградени. Проходът се разшири и те се озоваха в блещукаща подземна зала. Блясъкът идваше от фосфоресцираща скала, оформила стените на подобната на катедрала зала.

— Погледни! — посочи Макс нагоре.

Мариса проследи с поглед жеста му. Таванът, по нейна преценка, бе висок най-малко десет метра. Точно по средата имаше отвор, широк около метър. От мястото, където стояха, виждаха тъмното нощно небе и блещукащите по него звезди.

— Къде се намираме? Знаеш ли? — прошепна тя.

— Не съвсем.

— Дали някой би могъл да погледне надолу и да ни види?

— Ако знаеха за отвора и накъде води, предполагам, биха могли. — Той се огледа. — Но никак няма да бъде лесно да ни достигнат. — Той подритна нещо. — Струва ми се, че доста нищо неподозиращи животни са намерили тук смъртта си. — Тя потрепери. — С малко повече късмет от наша страна, могат да помислят, че сме се удавили.

— Или ще ни чакат при входа на пещерата, когато настъпи отливът.

Той обхождаше скалната зала, но думите й го накараха да спре изведнъж.

— Не си преизпълнена с оптимизъм тази вечер.

Тя се приготви за отбрана.

— Просто съм реалистка, Макс. Едва не те застреляха преди малко.

Той се върна при нея.

— Да, така беше, наистина. Ако не беше открила стрелба по тях, нямах никакъв шанс.

— Но това бе само един пистолет, Макс.

— Един, но беше достатъчен. Благодаря ти, че ми спаси кожата.

— Нали затова съм тук.

— Е, наистина добре изпълняваш задълженията си — усмихна се той.

Сега, когато стоеше толкова близо до нея, тя осъзна, че спокойният му глас я бе заблудил — все още бе напрегнат, кръвта му кипеше.

Със съвсем неочакван и нехарактерен за него жест, Макс я грабна в обятията си и я привлече към себе си.

Откакто го познаваше, Мариса бе научила едно — Макс не обичаше да бъде докосван. От никого. Беше потресена до дъното на душата си.

Макс бе сдържан и не допускаше никого до себе си, просто си вършеше работата и вървеше по свой собствен път. Макс беше изцяло отдаден на работата си и личният му живот оставаше загадка дори за най-близките му приятели.

Макс, мъжът, когото тя тайно желаеше от първия ден, в който го срещна, я държеше в обятията си! Топлината му обгръщаше премръзналото й треперещо тяло, стопляше я, изгаряше я цялата.

После всичко беше като в сън. Спомняше си само отделни фрагменти: устните му, изгарящи я със страстни целувки; своите ръце, обвити около врата му в конвулсивна прегръдка, непохватните си пръсти, разкопчаващи якето и ризата му в стремеж да достигнат и погалят кожата му, да почувстват стегнатите мускули на гърдите му с трескаво безумие…

Той се чувстваше прекрасно под допира на пръстите и дланите й — сигурни и нежни.

Не помнеше как се озоваха на пода на пещерата. Дрехите им лежаха натрупани на малка купчинка встрани. Знаеше само колко силно бе мечтала за този момент. Бяха се сбъднали най-чувствените й и еротични фантазии с мъжа на нейните мечти.

Нямаше нужда от думи. Тя страстно го прегърна, като го насърчаваше, докато огънят, който бе запалил, започна да расте и от малко пламъче, скрито дълбоко в нея, се превърна в огромен пожар, който я изгаряше.

Дълго след като огънят бе загаснал и бе останала само искра, напомняща за това, което бяха споделили, той продължи да я държи в прегръдките си, главата й почиваше върху гърдите му.

Никога през живота си Мариса не се бе чувствала толкова спокойна. Унасяше се в сън, когато Макс заговори:

— Това е най-глупавата ми и най-непрофесионална постъпка.

Мариса се радваше, че той не вижда лицето й, тъй като я напуши смях заради тона му, който далеч не подхождаше на нежната му прегръдка.

Тъй като тя не отговори, той продължи:

— Не ме разбирай грешно, скъпа. От първия път, когато те видях, закопнях да те смачкам в прегръдките си, но много добре съзнавах абсурдността на желанието си и мислех, че съм погребал дълбоко еротичните си желания.

Макар думите му да прозвучаха рязко, гласът му бе нежен. За нея признанието му на чувства, толкова подобни на нейните, бе откритие. Може би напрежението помежду им се дължеше не само на нежеланието му да я приеме като партньор.

Мариса вдигна глава от удобната „възглавница“ и нежно го целуна.

— Защо го направи, Мариса?

— Защото ми позволи да узная какво чувстваш — прошепна тя.

— Аз съм вбесен, а ти изглежда се забавляваш…

— Макс, ти си човешко същество. Защо се опитваш да бъдеш съвършен?

— Ха! Твърде далеч съм от съвършенството и всички, които ме познават, го знаят.

— Но кои са те, Макс?

— Какво искаш да кажеш?

— Кой те познава? Ти се държиш резервирано с всички. — Ръката й все още бе на гърдите му и тя почувства как сърцето му ускорено заби. Затаила дъх, тя чакаше Макс да каже нещо, каквото и да било, за да й позволи да го опознае по-добре.

— Има едно предградие в Южна Калифорния, където живеят няколко семейства, които знаят за мен много повече, отколкото бих искал.

— Разкажи ми, Макс. Разкажи ми за този период от живота си!

Той мълча толкова дълго, че тя почти загуби надежда. Бавно и нежно той плъзна ръка нагоре-надолу по гърба й. Когато заговори, гласът му беше много нежен, такъв никога не го бе чувала. Тя почти си представи малкото момче, за което й разказваше:

— Онова лято точно бях завършил първи клас. Бе започнала лятната ваканция и се забавлявах чудесно. Домът ни беше типичен за този район — просторен, обърнат към улица, очертана с високи, клонести дървета. Беше рай за малките момчета, които обичат да се катерят по дърветата и да играят в къщичките, построени върху тях. Съседите ни имаха двама сина. Единият бе с година по-голям от мен, а другият — почти с година по-малък. Баща ми беше помогнал на техния баща да построят за нас къщичка върху дърво. Бе много по-различна от другите и ние я обичахме. Прекарвахме цялото си време там, шпионирайки света от скритото между листата гнездо. Една сутрин бях там, когато мама ме повика да се измия. Отиваха в града да пазаруват. Слязох и се затичах да я убедя да ме остави вкъщи, за да поиграя със съседските деца.

Помня как тя погледна баща ми и двамата се разбраха по своя безмълвен начин. Колкото и да опитвах, не можех да разбера как го правят. По изражението на лицата им не се четеше нищо, но тя питаше, а той й отговаряше, без да изрекат нито дума. Тя каза, че ще провери дали съседката би ме наглеждала, докато ги няма. Знаех, че тя ще се съгласи — двете с майка винаги се разбираха. Мама отиде да облече Аманда. Сестра ми бе на година и два месеца и ми напомняше за жива кукла. Имаше огромни сини очи… Толкова сини, че изглеждаха като оцветени… И златисти къдрици, които танцуваха около личицето й, защото не можеше да стои спокойно нито за миг, освен когато спеше дълбоко. Господи! Обичах да играя с нея. Тя смяташе, че съм много смешен. Щом влезех в стаята, тя се разсмиваше на глас. Разбира се, това ме окуражаваше да се правя на клоун, само за да чуя как смехът й ехти из къщата. Спомням си как тя сграбчи ръката ми, а мама, която опитваше да я усмири, каза: „Не играй сега с нея, сине. Опитвам се да я преоблека.“ Баща ми разроши косата ми и ме попита дали искам да отида на риболов заедно с него на другия ден. Обичах да ходя навсякъде с баща си. Казах: „Разбира се“. Той ми напомни, че ще трябва да стана много рано. Винаги ми напомняше, сякаш мислеше, че бих могъл да променя решението си. Беше нещо като игра помежду ни. И така, застанал на пътя, аз им махнах за довиждане, докато потегляха с колата. Всички ми махнаха в отговор, също и Аманда, която подскачаше на седалката помежду им. — Той замълча.

Мариса почувства как мускулите му се напрягат докато разказва. Понеже отново бе сложила глава на гърдите му, усети как той преглътна, после преглътна още веднъж, преди да продължи с безизразен глас:

— Никога повече не ги видях… Онази сутрин те тръгнаха, планирали своя ден, очаквайки животът им да продължи, но се случи друго… — На последната дума гласът му заглъхна.

— Какво се случи, Макс? — прошепна тя.

— Едно от онези необикновени неща, за които чуваш. Пътували по главната улица, която води към магистралата. Едва навлезли в магистралата, когато някаква кола преминала през три платна с висока скорост в стремежа си да се измъкне от полицията. Просто са били на погрешно място, в погрешно време, това е всичко. Били блъснати отзад и колата започнала да се преобръща. Преди да спре, избухнала в пламъци. Не са имали никакъв шанс да се спасят.

— О, Макс, не! Какъв ужас!

— Съседите настояха да остана при тях известно време. Казаха, че съм твърде малък, за да разбера какво се е случило, твърде малък, за да присъствам на погребението. Така и не можах да се сбогувам със семейството си.

Разбира се, не можех да остана вечно при тях. Предадоха ме на властите и бях изпратен в поредица от домове. Трябва да призная, че бях непоносим. Никой не желаеше да се занимава с дете, което се държи толкова отвратително.

— Какво си правил?

— Всичко, за да изразя гнева си към света, към хората около мен, към себе си, че не загинах заедно със семейството си през онзи ден. Бях разрушително малко чудовище и не го отричах. Знаех, че е трябвало да бъда с тях тогава. Ако не бях поискал да остана и да играя с моите приятели, щях да бъда там.

— Но, Макс! Можело е да загинеш!

— Но щях да бъда с тях… — Тя отново чу риданието на малкото момче, когато той каза меко: — Те си отидоха и ме оставиха сам. Изоставиха ме. Така че правех всичко, което бе по силите ми, за да накарам хората около себе си да разберат, че няма да позволя да бъда отново наранен толкова силно.

— О, Макс! — Тя го прегърна и го притисна към себе си.

След дълго мълчание той продължи:

— Когато станах на тринадесет, вече бях на улицата, от опасен по-опасен. — Тя почувства, че той започва да се отпуска. — Като си спомням, се чудя как съм успял да оцелея. Движех се с банда, от която всяка майка би сънувала кошмари.

— И как Макс от улицата се превърна в Макс, когото познавам, борещ се за истината, справедливостта и американския начин на живот?

— Честно казано, превъплъщението не стана никак лесно — засмя се той тихо. — Случи се, така че една нощ се забърках с човек, с когото не трябваше изобщо да се захващам. Мислех, че трябва да е идиот, за да се разхожда из нашия квартал сам след полунощ и бях достатъчно самонадеян, за да смятам, че мога да се справя с него и да го ограбя. Той ме просна на земята за по-малко от минута. Главата ми болезнено пулсираше, а китката ми бе счупена. Така срещнах Джони Дейвънпорт. Оказа се детектив в полицията. След като едва не ме уби, той ме заведе у тях, изми ме и ме откара в бърза помощ, за да наместят китката ми. След това поиска да знае къде живеят роднините ми. Вместо да ме опандизи или да ми направи досие, той бе твърдо решен да ме отведе вкъщи и ме накара да се изправя смело пред това, от което бягам. Когато разбра, че няма от какво да бягам, той ме взе да живея заедно с него и жена му. Господи, той беше опасен! Мислех, че съм доста тежък случай. Този човек беше нещо съвсем различно. Разбира се, бе изработил куп правила, които направо ме вбесяваха. Трябваше да се върна на училище; бях го напуснал две години по-рано. Имах вечерен час, трябваше да докладвам за всичките си постъпки. Мислех, че съм в затвора. Но всъщност го уважавах. Много. Той беше всичко, което аз се опитвах да бъда. Така че останах. Слушах, гледах и се учех. Той ме изпрати в колеж. Не можех да повярвам — искаше да вложи парите си в моето образование! В мен — един непрокопсаник, който се беше опитал да го ограби!

— Къде е Джони сега?

— Почина по време на втората ми година в колежа. От съпругата му Сара, научих, че два месеца преди да умре, разбрал, че е болен от рак. Не ми каза, разбира се. Не бе в негов стил. Настояваше да живея в студентското градче, така че не го виждах, макар да разговаряхме по телефона доста често. Остави ми писмо, в което бе написал всичко, което никога не беше успял да ми каже за чувствата си към мен. За това как съм изпълнил живота му със смисъл… Че очаква да продължа и да направя нещо от себе си… Че трябва да го направя заради самия мен, а и заради него също… Че той никога не е залагал на губещи и че е разпознал печелившия, макар да съм бил доста добре маскиран.

— Струва ми се, че е бил чудесен човек.

— Да, беше.

— Какво се случи след колежа?

— Бях вербуван да работя за правителството. За целта бях идеален. Без семейство, за което да се безпокоя. Без неприятности със закона. Що се отнася до онази хлапашка история, за която бях арестуван, бях успял да запазя досието си чисто. Разбира се, те ме бяха проучили и знаеха всичко. По дяволите, трябва да са разговаряли с всеки, с когото съм разменил дори дума! Така и не разбрах защо решиха да ме наемат…

— Това някак си не ме изненадва, Макс. Ти изглежда нямаш представа защо някой би желал да стане по-близък с теб.

Той отново плъзна ръка по гърба й.

— Е, добре, трябва да призная, че в момента си доста близо до мен.

— И се наслаждавам на всяка секунда!

— Сигурно се шегуваш. Отегчих те с историята на живота си… — Гласът му заглъхна. — Знаеш ли, не си спомням да съм разказвал на някого за живота си. Джони не разпитваше, в агенцията вече знаеха. Толкова години съм опитвал да оставя всичко далеч зад себе си, че дори не съм се замислял над това.

— Радвам се, че ми разказа. Помогна ми да те разбера по-добре.

Той я целуна… Бе бавна, спокойна и много истинска целувка. А през следващите няколко часа разговорът им беше шепот на влюбени — изучаващи, споделящи, разширяващи знанията си един за друг.

В стаята на Тереза Мариса се изтегна и се обърна за последен път, преди да заспи. На лицето й бе изписана усмивка.

Четвърта глава

Горе, в една от стаите на Тереза, Макс лежеше в тясното легло, неспособен да заспи. Тупа и оправя възглавницата си, докато перушината едва не се разхвърча наоколо. Преди часове бе отметнал завивките, за да може лекият вятър да разхлади горещото му тяло.

Мислеше единствено, че има нужда от сън. По дяволите, бе спал само няколко часа, откакто Мариса му се обади преди… Колко нощи беше? Две? Три? Като че ли беше преди сто! Нуждаеше се от сън, по дяволите! Не искаше да мисли за Мариса, която, той беше абсолютно сигурен, спеше дълбоко в стаята отсреща.

Мислеше за разговора им в градината. Не вярваше, че ако тогава й бе признал чувствата си, тя би постъпила другояче. От това, което бе научил за нея в нощта, когато едва не ги убиха, много добре разбираше защо тя не бе съгласна да получава заповеди от него. Беше потискал спомените от онази нощ в продължение на години — докато Мариса му се обади. Сега не можеше да ги прогони от съзнанието си. Със затворени очи той отново преживя поредицата от събития.

Всичко вървеше по плана, когато изведнъж разбра, че е обграден. Трима мъже напредваха бързо право към него. Нямаше начин да се справи и с тримата. Изстрелът й, прозвучал някъде от подножието на скалите, ги изненада и след няколко минути Макс тичаше към нея, измъкнал се от засадата, която щеше да му струва живота.

В този момент настъпи приливът и ги хвана в клопка в подножието на скалите. Докато търсеше път да се измъкнат нагоре по отвесните скали, той попадна на скрития вход на пещера. Надяваше се, че ще ги изведе над нивото на водата, което, както ясно се забелязваше, напълно заливаше входа. Нямаха друг избор, освен да проучат пещерата и да се надяват, че ще открият спасителен изход.

Най-живо се беше запечатала в паметта му готовността на Мариса да го следва навсякъде. Никога през живота си не бе срещал толкова смела жена.

Той вървеше по тесния проход, окуражен от свежия въздух, който долавяше. Когато се озоваха във вълшебно блещукащата огромна зала, му се стори, че е попаднал във филм на Спилбърг. Очакваше всеки момент да се появи езеро с плаващ по него пиратски кораб.

Когато осъзна, че са се измъкнали, че са в безопасност, го обзе такова облекчение, че едва се задържа на крака. Бяха успели, благодарение съобразителността на Мариса!

Спомняше си, че я сграбчи в прегръдките си в желанието да й покаже какво изпитва, но бе доста объркан от страх, сексуално желание, радост… Заля го всепоглъщаща вълна от чувства, които винаги бе сдържал.

Когато възвърна част от здравия си разум, вече бе твърде късно. Целият му професионализъм бе отишъл по дяволите. Макс се бе любил с нея!

Дори сега потрепери при спомена. Каква глупост бе извършил! Можеше да търси каквито си иска обяснения, но фактът, че беше забъркал страхотна каша, си оставаше.

И сякаш това не бе достатъчно, беше направил още по-голяма глупост, като изкара на бял свят цялата мръсотия за детството си. Защо й бе разказал всичко?

Макар тя да бе много учтива, бе сигурен, че я е отегчил. Но го бе изслушала… И той бе почувствал огромно облекчение, като след най-пълноценна любовна нощ. Следващите часове щеше да помни до края на живота си. Съвсем съзнателно бе решил да й покаже безкрайната си обич към нея.

Чувствата го заляха, сякаш всичко се случваше отново…

Сгушена до него, тя отвръщаше на неговите ласки, сякаш съвсем точно знаеше желанията му. Почувства с грубите си длани гладката й като коприна кожа. Обхвана гърдите й, устните му бавно се плъзнаха надолу и той нежно докосна с език изящното зърно.

Тя леко изстена, нейните движения изложиха гърдите й на все по-страстните му ласки. Ръцете й се плъзгаха по тялото му в нежна милувка, докато страстта избухна и го обхвана целия. Първия път желанието му бе така силно, че беше успял да го удържи за съвсем кратко. Въпреки нарастващата си възбуда, сега искаше да се наслади докрай и продължи бавно да изследва с устни всяко кътче от тялото й, докато тя започна конвулсивно да тръпне в прегръдките му.

Когато най-после проникна в нея, и двамата бяха изгубили власт над телата си. Облада я силно, но бавно… Подари й шепи от звездите, които блещукаха в нощното небе над тях. Сдържаше страстта си, твърдо решен да й достави удоволствие колкото е възможно по-дълго.

Когато вече не можеше да се владее, той навлезе дълбоко в нея и я притисна към себе си с дива, необуздана страст…

Бяха заспали за известно време. Не знаеше какво го събуди… Може би поместването на скални късове, може би процеждането на камъчета и пръст от отвора високо над тях. Той отвори очи и се огледа. Сведе поглед към Мариса, сгушена в прегръдките му.

Лежеше и я наблюдаваше с мисълта, че тя е най-красивото същество, което бе виждал някога… Беше сигурен, че ще я обича до края на живота си.

И така, какво, по дяволите, би могъл да стори? Сълзливият му разказ за миналото сигурно я бе отегчил безкрайно, макар да не се държеше като отегчена, докато я любеше. Никога през живота си не беше любил толкова нежно и не бе получавал в замяна такава нежна любов. При мисълта за току-що случилото се помежду им в очите му проблеснаха сълзи. Изпитваше чувство на пълнота и обновление… Сякаш притежаваше всичко: професионален и личен живот. Личен живот, който ще бъде достоен за Мариса, разбира се.

Тя се размърда и отвори очи. Видя, че е буден и бързо се огледа наоколо.

— Нещо нередно ли има?

Господи, той се чувстваше прекрасно!

— Не. Доколкото виждам всичко е на място. — Погледът му нежно се плъзна по крехкото й тяло.

Тя се усмихна сънливо и доволно.

— Знаеш ли — каза й нежно, — почти нищо не знам за теб. Излях си душата. Разкажи ми и ти за себе си.

Тя плъзна ръка по гърдите му.

— Какво по-точно?

— Какво те накара да избереш тази професия?

— Предполагам, исках да науча как да се защитавам, как да се грижа за себе си, как да изпълня клетвата, която си дадох като малко момиченце да не разчитам на никого, освен на себе си.

— Единствено дете ли си?

Тя отрицателно поклати глава.

— Имам две по-малки сестри.

— Къде са те сега?

Тя не отговори веднага.

— Джули живее в Калифорния, а Айлийн — в Сиатъл.

— Как премина детството ти?

Тя въздъхна.

— Учех се да бъда колкото може по-незабележима. Когато баща ми беше пиян, а това се случваше почти всеки ден, той се връщаше вкъщи в непредсказуемо настроение. Имаше ужасен характер и аз и сестрите ми се страхувахме до смърт от него. Никога не знаехме какво би могло да го вбеси, какво да правим или да не правим. Щом чуехме пикапа му да приближава, избягвахме и се скривахме. Спомням си веднъж, когато не бе на себе си и удари майка ми. Тя падна върху масата и удари главата си в ръба. Сега си давам сметка, че баща ми помисли, че я е убил. Не го бях виждала толкова уплашен. Не си спомням колко голяма бях тогава… Май още бях в основното училище… Но си спомням, че бях много разтревожена за мама и доста смутена, защото пристигна линейка да я откара в болницата заедно с баща ми и съседите започнаха да се стичат, за да разберат какво се е случило. Не исках да научат, че баща ми я е ударил. Така че измислих историята, че мама се е качила на стол, за да вземе нещо от полицата в кухнята. Казах, че е паднала… и какъв късмет, че татко е бил вкъщи, за да се погрижи за нея. — Тя поклати глава. — Винаги измислях разни истории за баща си. В училище пишех възторжени съчинения какъв прекрасен баща имам, как ни води навсякъде и ни купува подаръци. Бях си измислила напълно митичен баща.

— Той започна ли да се държи по-различно след злополуката с майка ти?

— За кратко. Започна да се връща по-рано, веднага след работа, без да се отбива в кръчмата за няколко чашки. Но беше все така раздразнителен. Джули обичаше да казва, че е много последователен: винаги беше ядосан.

— Хрумвало ли е на майка ти да го напусне?

— Когато пораснах, веднъж повдигнах този въпрос. Започнах да работя след училище, веднага щом се съгласиха да ме наемат. Спестявах пари, докато реших, че съм събрала достатъчно. Отидох вкъщи и ги дадох на мама. Казах й, че сега можем да го напуснем и да започнем отначало някъде другаде. Никога няма да забравя изражението й. Беше шокирана от предложението. Каза, че го обича. Че винаги ще го обича. Че не може да си представи живота без него. Предполагам, беше права. Той почина при автомобилна катастрофа, когато бях на седемнадесет. Не бе успял да вземе завоя, колата излязла от пътя и се блъснала в дърво… Мама почина след шест месеца. Винаги съм смятала, че тя престана да живее в мига, в който той загина. Просто тялото й се предаде след шест месеца.

Няколко минути и двамата мълчаха, после Макс попита:

— Какво стана с теб и сестрите ти след това?

— Прибра ни по-голямата сестра на мама. Тя живееше на около осемстотин километра от нас, така че трябваше да напуснем дома си. Всъщност за мен нямаше особено значение къде ще живеем. Просто исках да избягам от града, където всички ни познаваха и знаеха, че баща ми е бил пиян, когато е катастрофирал.

— И продължи образованието си в колеж.

— Да. Леля ми и съпругът й предложиха да изпратят и трите ни в колеж. Аз отказах. Бях решила сама да се грижа за себе си. Не исках да бъда зависима като мама. Работех на две места и с помощта на няколко стипендии успях да продължа образованието си.

— Току-що бе завършила, когато дойде да работиш в агенцията.

— Точно така.

— Доколкото си спомням, държеше се доста предизвикателно.

— Да, с теб!

— Защо именно с мен?

— Защото ти мислеше, че не мога да се справям с работата си и че някой ще трябва да ме защитава.

— А се случи точно обратното — тази вечер ти ме защити. Нямаше да съм тук и да те държа в прегръдките си, ако не бе рискувала живота си, за да спасиш главата ми.

Тя плъзна ръка по бедрото му.

— Да не говорим за другите части на тялото ти.

— Трябва да ти кажа, че си ужасно развратна… Но искам да знаеш колко много ценя това твое качество.

Двамата се разсмяха и, развеселени, постепенно превърнаха шегата в чувствено удоволствие. Удоволствие, отново споделено изцяло.

Оживелите отпреди шест години спомени със сигурност не му подействаха приспивно. Макс стана от леглото и отиде до прозореца. Как, по дяволите, се надяваше да заспи, когато трябваше да се бори с подобни спомени! Той взе пура от нощното шкафче и я запали. Дръпна няколко пъти, докато крайчето засвети в тъмнината…

… Прекараха заедно една-единствена нощ, без да знаят какво ще им донесе утрото. Щом съмна, те предпазливо се върнаха до входа на пещерата. Очакваше ги безбрежна пясъчна шир и никаква следа от преследвачите им.

Накрая успяха да стигнат до скритата кола и да се върнат в базата. Когато Макс се обади на човека, чието място по-късно зае, му бе наредено да прекрати изпълнението на задачата и да се върне незабавно.

Чудеше се дали тя съжалява, че му е разказала за баща си. Бе усетил болка в гласа й и бе почувствал твърдото й намерение да не бъде като майка си. Тя наистина не приличаше на майка си. Не можеше да си представи, че Мариса би позволила на някого, бил той мъж или жена, да се отнася грубо с нея.

Но бе разбрал, че тя се страхува от обвързване и лесно би могъл да я уплаши, ако й признае сериозните си намерения.

Беше изненадан от себе си. Трябваше да бъде много внимателен, деликатен и тактичен, ако иска да я задържи. Тя обаче напусна, без да успее да разговаря с нея…

Пурата опари пръстите му и го върна в настоящето. Той бързо я угаси и се върна в леглото. Трябваше да поспи. Беше толкова изморен, че едва се държеше на крака и въпреки това мозъкът му отказваше да изключи.

Имаше нужда от… Няма значение от какво имаше нужда. Няма значение, че тя се намираше само на няколко крачки, в стаята отсреща. Няма значение, че тялото му болезнено копнееше за нея…

Няма значение… Няма значение… Няма значение…

Пета глава

Под прикритието на нощта, разпростряла черното си покривало, те мълчаливо достигнаха малкия залив. За изненада на Макс бяха възстановили много лесно деловите си отношения, като се има предвид колко много време бе изминало от последната им съвместна задача, както и напрежението помежду им, което не издържаше и най-малкото предизвикателство.

Той оглежда района дълго време, преди да сигнализира на Мариса и да се спуснат до водата. Бе уредил в полунощ да ги посрещне малка лодка от един риболовен кораб. Бяха пристигнали няколко минути по-рано. Той се прокрадна по-близо до брега и огледа морето.

По повърхността не се виждаше лодка. Той махна на Мариса да се насочи към дълбоката сянка в подножието на скалата. Когато мълчаливо стигнаха този участък на залива, той видя това, което търсеше. Малката лодка ги чакаше в сянката на група скали, разположени близо до брега. Макс изпита облекчение, че ще тръгнат тази вечер.

След неспокойната и безсънна нощ и денят, прекаран в компанията на Мариса, нервите му бяха опънати до крайност.

Бяха й купили нови дрехи — черен панталон и черен плетен пуловер. Светлата й коса бе покрита с шал.

Той я наблюдаваше, докато тя отвръщаше на сигнала на двамата мъже до лодката. Следвайки немите им инструкции, тя се качи в лодката и те я отблъснаха от брега. Макс нагази заедно с тях, докато водата стана достатъчно дълбока, за да се качат, без да рискуват да заседнат в пясъка.

Разговаряха тихо. Двамата с Мариса бяха пристигнали на срещата по заобиколен маршрут, за да са сигурни, че няма да бъдат проследени. По пътя не видяха никого. Макс се надяваше всичко да мине добре.

Щом се настани до Мариса, тя се наведе и прошепна в ухото му:

— Напомня за времето, когато работехме заедно, нали?

Той издаде някакъв гърлен звук, надявайки се тя да го приеме като отговор. Не искаше да мисли за факта, че тя е толкова близо до него, не и в сегашното си настроение и състояние. Той беше професионалист, по дяволите, и то добър! Бе прекарал последните шест години, като си напомняше колко е щастлив, че отношенията им се бяха развили именно така. Трябва да е бил не на себе си, за да си представя, че връзката им има някакво бъдеще. Тези мечти го бяха завладели само за момент и трябваше да ги остави далеч зад себе си, в пещерата на фантазиите.

Но той беше мъж и все още смяташе, че тя е изключително привлекателна. А плътно притиснатото й към него тяло с нищо не спомагаше за разрешаването на проблема…

Двамата моряци спуснаха веслата и започнаха да гребат към кораба, докато Макс се опитваше с всички сили да не обръща внимание на топлината, която излъчваше тялото й.

Когато усети, че тя се раздвижи, се загледа в нея, докато тя леко се навеждаше напред, за да освободи ръката си и пристягаше големия черен шал около главата си. Раздразни се, че забелязва всяко нейно движение, но явно бе неспособен да насочи вниманието си другаде.

Щом се качиха на кораба, капитанът вдигна котва и двигателите заработиха. Един от моряците ги отведе в трюма, посочи им две койки, разположени една над друга, и ги остави.

— Ще хвърляме ли ези-тура? — попита Мариса с подигравателна усмивка.

Можеше да мине и без веселите й шеги относно примитивната обстановка. Чувстваше се като Дребосъчето в къщичката на Карлсон на покрива. Обърна се с гръб към нея и каза:

— Избери, което искаш. За мен няма значение. Ще се кача за малко на палубата.

— Макс?

— Да? — Той се обърна и я погледна.

— Двамата с теб сме добър екип. Ще заловим О’Донъл и ще намерим Тими. Нещо ми подсказва, че ще успеем.

Очите им се срещнаха и двамата останаха загледани един в друг. В тясното пространство помежду им напрежението беше почти осезаемо.

— Поспи малко. Ще се върна по-късно.

Мариса го проследи с поглед, после се обърна към леглата. Реши да спи на горната койка, за да му е по-лесно да си легне, когато се върне. Седна на края на леглото, събу обувките и се покатери на горното легло.

Беше уморена, но твърде развълнувана, за да заспи. Лежеше и мислеше за изминалите няколко дни, мислеше за Тими. Дали бе отгатнала правилно? Дали Трой бе отвлякъл момчето? Ако бе така, защо използваше по този начин невинно дете? Дали Тими се бе изплашил? Не трябваше да мисли за това, защото щеше да полудее. Затвори очи с твърдото намерение да заспи.

Няколко часа по-късно прозвуча неочакван взрив и силен тласък събори Мариса от леглото. Тя падна тежко. Чувстваше се като в кошмар. Но всичко беше наяве. Бе натъртила ръцете и краката си.

Задъхвайки се, тя се изправи опипом, като опитваше да дойде на себе си. Явно на борда на кораба бе станала експлозия. Усещаше дима, но не виждаше нищо в тъмнината.

Преди да успее да си поеме дъх, чу гласа на Макс някъде наблизо:

— Мариса, добре ли си? Къде си?

— Тук — успя да изрече тя задъхано. Малката каюта бе зловещо наклонена.

Мариса почувства ръката му до лицето си. Сграбчи я и каза:

— Да се махаме оттук!

Чу как той се разсмя — нещо, което не бе очаквала. И защо именно сега, за Бога?

— Винаги съм твърдял, че в извънредни ситуации имаш бързи реакции.

Той й се подиграваше. Може би сънуваше, все пак?

Корабът издаде смразяващо кръвта стенание, точно когато Макс я повлече към единствения изход.

— Внимавай, стълбите!

С другата ръка тя опитваше да напипа предметите наоколо. Кракът й се удари в първото стъпало. Макс я сграбчи през кръста и я побутна нагоре. Без да губи време, тя се изкачи на палубата и се огледа. Овладян хаос бе най-доброто описание на картината. Всички членове на екипажа бяха заети с потушаването на пожара, избухнал на няколко места. След секунди Макс застана до нея.

— Да се махаме оттук, преди да сме хвръкнали във въздуха! Хайде. — Той коленичи до някакъв метален сандък и започна да вади спасителни пояси и жилетки. — Облечи една — нареди.

До тях приближи един от моряците.

— Капитанът предлага да вземете една от лодките, сър.

— А за членовете на екипажа?

— Все още няма заповед за напускане на кораба, сър.

Макс поклати глава и помогна на моряка да спуснат една от лодките. Пламъците хвърляха оранжево-червени отблясъци върху кораба.

„Точно така винаги съм си представяла, че изглежда адът“ — помисли Мариса.

Подпомогнати от моряка, те започнаха да се спускат към лодката. Вълните бяха високи и лодката подскачаше по гребените им. Мариса погледа ужасена надолу към нея. Беше доста неприятно да се прехвърляш в малка лодка, но когато на всичкото отгоре тя непрекъснато подскачаше, ситуацията ставаше ужасяваща.

— Побързай! — нареди Макс.

Тя затвори очи и застана накрая на късата стълба, после ги отвори точно навреме, за да скочи в лодката. Хвана се с две ръце за борда и се придвижи към носа, за да освободи пространство за Макс. Не беше сигурна какво точно се случи след това. В един миг Макс пазеше равновесие, готов да скочи в лодката, а в следващия — голяма вълна повдигна лодката и я отмести встрани, така че когато той скочи, бе тласнат срещу борда и удари главата си.

— Макс, добре ли си?

Тя пропълзя до него, без да обръща внимание на факта, че се отдалечаваха от кораба.

— Макс?!

Той лежеше, където беше паднал. Светлината беше твърде слаба. Бе само неясна фигура, просната на пода на малката лодка. Тя посегна и докосна лицето му. Той не помръдна.

— О, Макс! — Тя опипа главата му и откри голяма подутина на слепоочието. Изплашено се огледа за помощ. Лодката продължаваше да се отдалечава от горящия кораб.

Водата изглеждаше черна и мазна в контраст с ярките пламъци. Потърси с поглед други лодки, но не видя нищо.

Опипа около себе си и пръстите й докоснаха някакъв сандък. Като се молеше да намери помощ, тя вдигна капака. Първото нещо, което напипа, беше джобно фенерче, слава Богу! Насочи лъча към Макс. Той изобщо не реагира на светлината. Провери пулса му и с облекчение долови удари, макар и твърде бързи, за да бъдат нормални. Отстрани лицето му беше посиняло и започваше да се подува.

Опита се да го намести в по-удобно положение, извади от сандъка одеяло и го зави, не знаеше какво друго да направи. Корабът вече не се виждаше, освен когато лодката се издигаше на гребена на някоя вълна.

Защо риболовният кораб неочаквано и без причина бе избухнал? Или може би те двамата бяха причината? Побиха я тръпки. Можеше да загинат! Дори сега опасността още не беше преминала. Ами ако Макс не дойдеше в съзнание? Не трябвате да мисли за това. И по-рано бе попадала в трудни ситуации; беше обучена да не губи самообладание в критични моменти. Трябваше да взема решения без него.

Чу нова експлозия и погледна назад. Огнени езици се издигаха към небето, корабът бе унищожен! Тя наблюдава мълчаливо, докато небето отново потъмня, като се молеше другите да са се спасили.

Питаше се колко ли е часът. Нямаше никаква представа дали е спала часове или минути преди експлозията. Нямаше начин да отгатне кога ще се съмне.

Разгледа съдържанието на сандъка, за да провери запасите им. Имаше брезент, с който биха могли да се пазят от слънцето, а също така — пакетирана храна, бутилка вода и няколко сигнални ракети.

След като изстреля ракетите, Мариса загуби представа за времето. Молеше се да ги открият. Периодически проверяваше как е Макс. Той не помръдваше. Изтощена, тя най-после заспа. Главата на Макс лежеше в скута й.

Когато чу вика, Мариса, отвори очи и объркано се огледа. Ранното утринно слънце ги обливаше с лъчите си. Но по-важното бе, че надалеч от тях се намираше голяма яхта, а една моторна лодка ги доближаваше!

Тя сведе поглед към Макс. Мили Боже, изглеждаше много зле. Лицето му бе сиво, с изключение на синкавия оттенък на слепоочието му.

— Макс! Чуваш ли ме? Забелязаха ни, Макс. Ще ни помогнат. — Тя се наведе и опря буза в неговата. — Дръж се, чуваш ли?

Вдигна поглед към приближаващата моторница. Какъвто и възможен риск да ги грозеше, от нея зависеше да защити и двама им. Ако експлозията не беше нещастен случай, ако някой настойчиво търсеше оцелели, тогава двамата все още бяха в опасност!

Но Макс имаше нужда от лекарска помощ. И Мариса трябваше да използва всяка възможност, за да го спаси!

Шеста глава

— Хей, добре ли сте? — чу се глас от моторницата.

— О, Макс! — прошепна тя. — Дано се справя и успея да запазя живота и на двама ни.

Тя се обърна и махна на спасителите им. Наведе се над Макс, като се опитваше да го защити от яркото слънце, докато проверяваше пулса му. Сърцето му биеше по-бавно и ритмично и тя се поуспокои.

Малката моторница се изравни с тях. Един мъж скочи в тяхната лодка и я прикачи към моторницата, после махна на колегите си да се насочат към яхтата.

Мариса знаеше, че трябва веднага да измисли някаква история, която да звучи правдоподобно и същевременно да не издава самоличността им. Спомни си последната им акция и реши, че тогавашната легенда ще свърши работа и сега.

Нямаше нужда да подправя облекчението си, когато каза към мъжа, който пътуваше с тях:

— Не знам как сте ни забелязали, но наистина съм ви много благодарна! Наложи се съпругът ми и аз да изоставим нашата платноходка. Той си удари главата, точно когато я напускахме. — Обърна се към Макс и сложи ръка върху здравата половина на лицето му. — Надявам се, че е добре.

— Не се тревожете, госпожо. Ще бъдем на яхтата след няколко минути. На борда има лекар.

Новината наистина беше добра.

— Аз съм Мариса Чапмън… А това е моят съпруг Макс — излъга тя с усмивка. — На почивка сме тук, в Средиземноморието, и прекарвахме чудесно до миналата вечер, когато в наетата от нас платноходка зейна огромна дупка и трябваше да напуснем борда. — Тя потърка чело. — Ще настъпи такава бъркотия при покриването на щетите, изплащането на заемната такса и всичко останало… — Надяваше се, че прилича на объркана жена, която не може да се оправя без съпруга си. — Винаги Макс се занимаваше с тези неща, нали разбирате… — добави за по-голяма правдоподобност и сведе поглед. — Не знам какво бих правила без него.

Щом изрече думите, осъзна колко много истина има в тях. Сякаш я обхвана някакво прозрение. Нямаше представа какво би правила, ако не изпитваше увереността, че Макс е някъде на този свят, осъществява намеренията си и е именно такъв, какъвто е.

Бе избягала именно от тази сила, воля и целенасоченост. Чувстваше се застрашена. И все пак, сега, когато той бе безпомощен, тя осъзна, че предпочита другия Макс. Искаше да го види отново силен, да чуе как рязко издава заповеди и нетърпеливо очаква да бъдат изпълнени.

През изминалите години се беше променила. Вече не се чувстваше застрашена от мъжете, които срещаше. Сведе поглед към Макс и, усетила уязвимостта му, пожела да го предпази от всякакво зло, докато излезе от безсъзнание и възвърне способността си да се защитава сам.

— Откъде сте?

— От Канзас Сити, щата Мисури. От Средния Запад.

Мъжът кимна. Чапмънови от Канзас Сити, напомни си тя. Трябваше да каже на Макс веднага щом дойдеше в съзнание.

Когато стигнаха до яхтата, Мариса осъзна, че е изнервена до крайност. Молеше се ударът да няма сериозни последици и Макс скоро да дойде в съзнание.

Щом се качиха на борда, ги посрещна изискан мъж, облечен в къси панталони и риза.

— Добре дошли на борда на „Темпис“. Аз съм Джордж Олсън от Сан Диего, Калифорния — рече той с усмивка. — Но откакто съм пенсионер, не прекарвам много от времето си там.

Той стисна ръката й, докато морякът, пътувал с нея, ги представи, преди да помогне на другите да пренесат Макс.

Мариса проследи с поглед как го преместиха и се обърна да ги последва.

— Представям си колко сте разтревожена — спря я Джордж с усмивка. — Нека ви покажа каютата за гости, където ще се настаните със съпруга си, докато ви върнем на брега. — Очевидно опитвайки се да я поуспокои, той продължи да говори, като задържа вратата, за да й направи път да мине: — Тъй като имам проблеми със здравето, на борда има висококвалифициран лекар, който ви очаква, за да прегледа и двама ви.

— О, аз съм съвсем добре — побърза да го увери тя. — Само съм малко жадна.

Мариса огледа обзавеждането на яхтата. Никога не бе виждала такава елегантност. Преминаха през великолепен салон и продължиха по коридора. Домакинът спря пред една отворена врата и се отдръпна, за да я пусне пред себе си.

Ако това бе каютата за гости, тя се запита как ли изглежда апартаментът на собственика! Но не можа да огледа всичко. Погледът й се спря на леглото, където лежеше Макс. Преглеждаше го мъж в бяла риза и къси панталони и Мариса предположи, че е лекарят. Щом я чу да влиза, той вдигна поглед.

— Очевидно има мозъчно сътресение. Имате ли представа откога е в безсъзнание?

— От снощи. Не знам точно кога се случи. — Никак не й беше трудно да изглежда разтревожена и безпомощна. — Не знаех какво да правя. Беше ужасно. — Тя се втренчи в Макс. — Ще се оправи ли?

— Черепните травми са непредсказуеми. Засега мога само да го наблюдавам. Идвал ли е изобщо в съзнание?

— Не… — Тя се извърна, засрамена от сълзите, изпълнили очите й.

— Ще изпратя стюарда да ви донесе нещо за ядене, госпожо Чапмън — намеси се любезно Джордж. — Знам, че е тежко изпитание за вас. — Тя кимна мълчаливо. — Защо не вземете един душ, докато ви намеря дрехи да се преоблечете? Има няколко неща на дъщеря ми, макар че в момента е в колежа. Сигурен съм, че тя не би имала нищо против да ползвате някои от дрехите й, както и останалите й вещи.

Мариса огледа облеклото си и се намръщи. Панталонът й бе скъсан на коляното, а на рамото й имаше огромна дупка — очевидно пуловерът й се бе закачил някъде.

— Благодаря. Високо ценя помощта ви.

— Няма защо, няма защо. Просто се радвам, че ви забелязахме.

Той се обърна и излезе от стаята. Лекарят пристъпи към нея.

— Бих искал да прегледам и вас.

Тя послушно седна. Щом приключи, той кимна.

— Малко храна и почивка ще ви се отразят добре. И двамата сте имали късмет.

Тя си спомни пламъците, окъпали в светлина нощното небе, и потрепери.

— Да, знам.

Той я потупа по рамото.

— Вземете душ, поспете и ще се почувствате по-добре.

Той излезе от стаята и безшумно затвори вратата. Едва тогава тя се приближи до леглото и седна на ръба.

— О, Макс! — Тя взе ръката му в своите ръце. — Моля те, не се предавай!

Остана седнала на леглото, докато дойде стюардът с поднос и малка купчина дрехи.

— Благодаря — каза Мариса и пое дрехите, а той остави подноса на близката масичка.

Тя влезе в банята и за първи път се погледна в огледало. С право мислеха, че не е добре! Косата й стърчеше на всичка страни, сякаш току-що бе слязла от електрическия стол. Челото, носът и бузите й бяха силно зачервени, макар кожата й да бе толкова бледа, че изглеждаше почти зелена!

Тя извърна поглед от неприятното отражение, свали дрехите си и влезе под душа. Усети как успокояващата му топлина отпуска напрегнатите й мускули.

Когато се изсуши, вече се чувстваше по-добре. Разгледа донесените дрехи и намери бельо, достатъчно еластично, за да й стане. Къси панталони и блуза без ръкави завършиха тоалета й. Върна се в спалнята и се зае със салатата, оставена за нея на подноса. Когато привърши, едва държеше очите си отворени. Легна до Макс и мигновено заспа.

Къде ли се намираше? Макс премигна, като опитваше да фокусира погледа си. По дяволите, имаше страхотно главоболие — махмурлук от най-висока класа — и имаше проблеми със зрението. Най-после разбра, че е нощ. Нищо чудно, че не виждаше. Той леко се надигна, опитвайки да облекчи болката в главата си. Изстена тихо.

— Макс? — чу нежен шепот до себе си и се обърна. — О, Макс, ти си буден. Как се чувстваш?

Той понечи да отвърне и едва сега си даде сметка, че устата и гърлото му са така пресъхнали, че не може да преглътне. Отгатнала желанието му, тя взе пълната с вода чаша от нощното шкафче и му я подаде. Той навлажни устни и бавно пресуши чашата, като се наслаждаваше на всяка глътка.

— Лекарят остави някакви хапчета в случай, че имаш болки.

— Лекарят?

— О, разбира се! Та ти нямаш представа къде се намираме!

— Не — призна той. Взе таблетките, глътна ги и й подаде чашата.

— О, Макс, толкова се тревожех! Ти си удари главата, когато напускахме риболовния кораб. Всичко стана много бързо. Не можах да сигнализирам навреме, че си се наранил, лодката вече се беше отдалечила. Слава Богу, успяхме да напуснем кораба преди последната експлозия. Надявам се, че и другите са успели да се спасят.

Няколко минути той размишлява над думите й, като опитваше да ги проумее.

— Лекарят каза, че през следващите няколко дни не трябва да говориш много. Както се оказа, собственикът на яхтата се е насочил към Монако, така че няма да бъдем много далеч от първоначалната си цел. — Тъй като той не отвърна, тя продължи: — Тук, на яхтата, казах, че сме на почивка и отиваме в Ница. Надявам се, че закъснението няма да ми попречи да настигна Трой и да разбера дали знае къде е Тими. Мислиш ли, че ще си достатъчно добре, когато пристигнем там, за да се срещнем с Хари О’Донъл? Да изпратя ли кодирано съобщение в службата ти и да поискам помощ?

Макс затвори очи. Бе твърде объркан, за да следва мисълта й. Ще си почине. Може би на сутринта ще успее да разгадае смисъла на думите й.

Мариса дълго време не откъсна поглед от него. Изглежда таблетките свършиха работа. През останалата част от нощта той спа, без да помръдне.

Следващия път, когато Макс се събуди, стаята бе обляна в слънчева светлина. Беше сам. С предпазливи движения стана от леглото и се отправи към банята. Изми се и с недоумение се загледа в огледалото. Явно не се беше бръснал от няколко дни. Едната страна на лицето му бе подута и посиняла. Мълчаливо се втренчи в отражението си, което му отвърна със същия поглед.

Казваше се Макс.

Останалата информация, която му бе дала жената снощи, беше объркана в главата му. Пътуваха към Монако. Опитваха се да открият някого, който се казваше Тими. Очакваше се да има неприятности с някакъв О’Донъл. В момента беше на почивка.

Имаше още нещо — за кодирано съобщение. Какво ли означаваше това? Коя ли бе жената, споделила леглото му през нощта?

Пулсиращата болка в главата му се усили. Трябваше да легне.

Когато стигна до леглото, вече се чувстваше изтощен. Легна и затвори очи. Докато се унасяше в сън, чу гласове точно пред вратата.

— Ще прегледам съпруга ви, Мариса, макар да съм убеден в думите ви. Съгласен съм с вас, че сега, когато вече се е събудил, бихме могли да бъдем по-спокойни. Наистина се радвам на новината.

Твърде уморен, за да може да разговаря, Макс остана със затворени очи и отново се унесе в сън.

Тя се казваше Мариса. И беше негова съпруга.

На следващия ден Макс се почувства достатъчно добре, за да излезе на палубата с останалите. Седеше там, наблюдаваше, слушаше и чакаше.

Наблюдаваше, за да разбере в какви отношения се намират хората на яхтата. Кой и какви чувства изпитваше?

Слушаше разказите им за самите тях, за да научи плановете им и живота им.

Чакаше да се върне паметта му.

Не се учудваше, че няма намерение да съобщи на никого за амнезията си. Просто следваше инстинктите си. Нямаше да позволи на никого да узнае колко е уязвим.

Дори на Мариса. Дори на своята съпруга.

Нея той наблюдаваше най-много, като опитваше да си спомни. Нямаше как да не помни жената, която бе избрал за своя съпруга. Но съзнанието му бе като бял лист хартия.

И така, той чакаше, слушаше и наблюдаваше.

Опитваше се да научи и нещо за себе си. Забеляза, че се отнася с подозрение към всички. Не се доверяваше почти на никого. Разбира се, имаше доверие в Мариса или поне се надяваше да е така. Просто искаше да предотврати възможността някой да се възползва от състоянието му.

Събуди се посред нощ. Бе сънувал, че се люби с нея.

С Мариса, неговата съпруга.

Сънят не го изненада. Той непрекъснато усещаше присъствието й, независимо къде се намираха, какво говореха или правеха.

Забеляза, че тя не го докосва и се зачуди на собствената си постоянна необходимост да се докосва до нея. Дали тази нужда бе предизвикана от сегашното му чувство на изолация? Или може би защото не се бяха любили вече няколко дни?

Имаше чувството, че преди са се любили доста често. Бе показал наистина добър вкус при избора на съпруга. Тя не само изглеждаше страхотно, но и беше изключително интелигентна и притежаваше изискано чувство за хумор.

Той се изправи, чувствайки се неудобно заради реакцията на тялото си всеки път, когато мислеше за Мариса.

— Ще се прибера вътре. Слънцето е прекалено силно за мен.

— Добре ли си? — попита Мариса.

— Само съм уморен. Ще дремна малко.

— Добра идея — намеси се лекарят, който бе настоял да го наричат Хенри. — Дайте възможност на главата си да оздравее.

Макс желаеше от цялото си сърце това да стане бързо. А междувременно защо и паметта му да не се върне?

Дрямката му отново бе изпълнена със сънища или може би не бяха сънища? Появяваха се картини, завъртаха се и се изгубваха в мъгла, само за да бъдат сменени от нови, различни картини.

Когато след няколко часа отвори очи, се чувстваше по-спокоен и отпочинал. Постепенно всичко се връщаше на място, но на отделни фрагменти. Беше в класна стая; после изкачваше някакви скали заедно с Мариса.

Неизменно я любеше.

Той стана и тръгна към банята. Вече бе пристъпил вътре, когато разбра, че Мариса е там. Очевидно току-що бе спряла душа, защото протягаше ръка към хавлията.

— О! — Тя бе смутена от голотата си.

Точно като в сънищата му. Защо трябваше да сънува, когато тя бе тук? Той откачи хавлията и се усмихна:

— Имаш ли нужда от помощ?

Объркването й го озадачи. Защо изглеждаше потресена от предложението му? Едва ли се случваше за първи път двамата да бъдат в такава интимна ситуация. Той я хвана за ръката и нежно я привлече към себе си, после внимателно и много грижливо… избърса тялото й.

И двамата не промълвиха нито дума.

Когато завърши задачата, която сам си бе поставил, тя тръпнеше, очите й бяха премрежени от желание.

Най-после устните им се сляха и всичко стана съвсем спонтанно. Той не можеше да чака повече. Желаеше я сега… именно в този момент! Без да я пуска, той свали късите си панталони — единствените дрехи, които носеше в момента — вдигна я, принуждавайки я да обвие крака около кръста му.

Тя се чувстваше прекрасно, притисната до горещото му тяло. Когато гърдите й го докоснаха, той вече не бе сигурен, че ще може да се владее и леко простена.

Имаше намерение да я отнесе на леглото, но не можеше да чака повече. Подпря я на извитата стена и проникна в очакващата го топлина, признателен, че е готова за него. Откликът й говореше красноречиво. Желаеше го толкова силно, колкото и той нея.

Всичко свърши прекалено бързо. Не му се искаше да я освободи от прегръдките си. Все още не. Той обви ръцете й около врата си, вдигна я и я отнесе до леглото. Отпусна се до нея и плъзна ръце по тялото й, превръщайки сънищата си в реалност.

— Очевидно се чувстваш по-добре — задъхано прошепна тя.

— Така изглежда — усмихна се той, доволен от себе си.

Наведе се и докосна с език гърдата й. Изпита наслада, когато тялото й откликна, сякаш разтърсено от електрически ток. Обсипа с целувки нежната извивка на корема й, надолу по бедрото, достигна коляното и се върна обратно от вътрешната страна, спря за момент и нежно докосна с език най-съкровеното кътче на тялото й. То отново конвулсивно потръпна, с нежни движения ръцете й насочваха главата му. Целувките му ставаха все по-пламенни, той я притискаше към себе си, а тялото й страстно отвръщаше на интимния му допир. Достигнаха предела на безумен водопад от чувства, преди той да се смили и да проникне в нея.

Споделяха докосвания и бързи целувки, докато телата им се сляха в ритъм — предлагаха, после сякаш застиваха, отдаваха се и бавно се отдръпваха.

Макс обхвана главата й и я задържа, за да може да се наслади на всяка черта, на всяко изражение, което преминаваше по лицето й. Прошепна:

— Беше толкова отдавна… — Чувстваше се в безопасност при тази забележка. Дори две денонощия му се струваха твърде дълго.

Видя смесицата от чувства, които се изписаха по лицето й, когато чу думите му. Нима поведението му бе необичайно? Нима имаше някаква вина и по тази причина тя не показваше особена привързаност към него, откакто се събуди и откри, че е загубил паметта си?

Може би вината да бъдат така хладни един към друг бе негова. Но той щеше да изглади недоразуменията. Щеше да й покаже колко е голяма обичта и страстта му. Задачата нямаше да го затрудни, макар да не помнеше нищо от миналото си.

Почувства как тялото му отхвърля разумните задръжки и го заставя да му даде исканото облекчение. Усети как тя се сви около него и го обхвана в нежен обръч, докато той извика от удоволствие. При вика му тялото й конвулсивно се изопна и запулсира, притискайки го все по-силно и по-силно, докато те вече не бяха отделни личности, а едно съвършено цяло.

Макс беше изтощен, мускулите му тръпнеха, освободени от напрежението. Той се отдръпна и легна до нея, ръцете му все още я обгръщаха. Тя се сгуши до него, унесена в сън. Той се усмихна и също заспа.

Малко по-късно Макс изведнъж отвори очи, усетил, че тя се раздвижи.

— Къде отиваш? — промърмори той и я притисна към себе си.

— Наближава време за вечеря. Мислех да взема душ и да се облека.

Той усети леко колебание в гласа й, което го учуди.

— Мариса, какво не е наред?

Тя се отдръпна, за да може да вижда лицето му. Вгледа се внимателно в него и леко поклати глава в недоумение.

— Просто съм объркана.

— Защо?

— Ами заради теб… мен… нас.

— Какво толкова объркващо има в теб… мен… нас? — попита той, съзнателно имитирайки думите й.

— Ти беше така хладен през последните няколко дни. А сега… Просто не знам какво да мисля, как да се държа, как да…

Като знаеше, че са на почивка, фактът, че се е държал хладно, го обърка.

— О, скъпа, предполагам, че е трябвало да мисля за твърде много неща и просто не съм изразил каквото изпитвам.

Тя го погледна неуверено.

— Макс? Сигурен ли си, че си добре?

— Чувствам се по-добре, отколкото преди час. Очевидно съм съвсем готов за почивка.

— Почивка… — повтори предпазливо тя.

— Е, може би не е такава, каквато сме я планирали, но не можем да се оплачем от лукса в обстановката. А и Джордж е възхитителен домакин. Щом стигнем в Монако, ще можем…

— Макс?

— Какво?

— Знаеш ли коя съм?

Той се усмихна.

— Разбира се, че знам коя си. Ти си Мариса.

Облекчението й беше очевидно.

— Помниш ли защо сме на тази яхта?

— Те ни спасиха. Защо са всички тези въпроси?

— Не знам. Опитвам се да разбера дали този удар в главата не е донесъл повече проблеми, отколкото си мислех в началото.

— Защо? Защото искам да се любя с теб?

— Е, трябва да признаеш, че се държиш доста необичайно.

Той плъзна ръка по гърдите й, надолу към тънката талия, по хълбоците и спря върху бедрата й. Струваше му се толкова естествено, толкова нормално да лежи до нея и да я докосва, където и когато пожелае. Как е възможно поведението му да е необичайно?

— Държиш се така, сякаш никога досега не сме се любили.

— Беше толкова отдавна… Искам да кажа, никога не сме обсъждали как се отрази моето заминаване на отношенията ни. Преди да се видим отново, не знаех защо си се държал по този начин. Бях останала с впечатлението, че вече не държиш на мен.

А, значи това било! Почивката всъщност беше начин за сдобряване. Това обясняваше доста. Без съмнение той бе горд мъж. Обичаше я толкова много и някак не се връзваше тя да го е напуснала заради разправия.

— Бях засегнат, разбира се. Искам да кажа, ние сме родени един за друг и решението ти да си тръгнеш хей така, без да дадеш възможност да изгладим недоразуменията помежду ни, ме разгневи.

Тя мълчеше, обмисляйки думите му.

— Прав си, разбира се. Постъпих глупаво. Но повишението ти сякаш промени отношенията ни. Едно беше да работим като равни, но когато ти ми стана шеф, започнах да се страхувам, че ще използваш властта си над мен не само като шеф, но и като мъж, когото обичам.

„Призна го най-после!“ — помисли той с облекчение. Тя го обичаше. Е, разбира се той го бе усетил, тъй като тя откликваше на ласките му от цялото си сърце. Но беше съвсем различно да го чуе от нея.

Новината, че го бе напуснала, го засегна дълбоко. Не обичаше да го изоставят. Не беше сигурен как точно го бе разбрал, но знаеше, че е истина.

— Е, сега поне сме заедно.

— О, да, сега сме заедно — въздъхна тя. — И сме в безопасност… Поне докато слезем на брега.

В безопасност? В главата му сякаш звънна аларма. Нима досега не са били в безопасност? Е, явно се бе случила някаква злополука в морето. Може би именно това имаше тя предвид. Но за всеки случай той трябваше да стои нащрек за подробностите около себе си.

Тя се наведе и бързо го целуна.

— Нека се изкъпем заедно. Ще спестим време и няма да закъснеем за вечеря.

Стана точно обратното — именно защото решиха да се изкъпят заедно, те доста закъсняха за вечеря!

Седма глава

— Обичаш ли риболова, Макс? — попита Джордж по време на вечерята.

— Не, Джордж — отвърна Макс без колебание.

Зачуди се как може да бъде толкова сигурен. Погледна към Мариса. Тя го гледаше изненадано, вилицата бе на половината път до устата й. „О, по дяволите, само не ми казвай, че съм прекарвал всеки уикенд от съвместния ни живот в ловене на риба“ — помисли Макс.

— Предполагам, че няма много места, където би могло да се лови риба около Канзас Сити — рече Джордж с усмивка.

Макс имаше моментен спомен за друго място и време; за пътуване с лодка покрай брега. Канзас Сити? Но не беше ли той от Калифорния? Как би могъл да знае? Може да се е преселил, когато е бил дете. Но Канзас Сити? Не помнеше.

Макс не каза нищо и Джордж продължи:

— Ако не бързате, бихме могли да прекараме утрешния ден в района, където обичам да ловя риба. Разбира се, ако искате да слезете на брега колкото може по-скоро… — Той не довърши изречението.

Макс се обърна към Мариса. Тя го гледаше настойчиво. Може би се чудеше дали той ще настои да напуснат яхтата възможно най-бързо.

Но почивката си е почивка, нали? Джордж беше гостоприемен домакин. В момента не се интересуваше от работата си. Без съмнение, имаше хора, които го заместват, докато е на почивка.

— Не бързаме — усмихна се той на Джордж и потърси ръката на Мариса. — Нали, скъпа?

Забеляза, че тя умело прикри изненадата си, но не можа да овладее потреперването на ръката си в неговата. Значи, все пак, не бе толкова сигурна в него и във взаимоотношенията им, колкото твърдеше. Необходимо му беше известно време, за да я убеди.

По-късно, когато вече бе в леглото и очакваше Мариса да се присъедини към него, тя попита:

— За мен беше изненада да чуя, че не обичаш риболова.

— Така ли?

— Но може би не би трябвало да се изненадвам. Ти винаги си ходил за риба заедно с баща си. Чувствата ти от този период на твоя живот сигурно са свързани със съвместните ви занимания.

— Не съм мислил по този въпрос — сви рамене той.

— Мислех също, че смяташ отиването ни в Ница за спешно.

— Нищо не е толкова спешно, колкото желанието ми да бъда с теб — усмихна се той. — Онзи ден сякаш се събудих за нов живот. Бих искал да му се насладя докрай.

Тя стана от малката тоалетка и се приближи към него.

— О, Макс, и ти ли се чувстваш така? Като че ли ни е дадена втора възможност да изгладим отношенията си.

— И аз мисля така.

Той я привлече към себе си и бавно свлече взетата назаем нощница, откривайки тялото й пред жадния си поглед.

— Не мислиш ли, че трябва да се обадиш в службата? Няма да боли, ако научат какво ти се е случило.

Да се обади в службата, докато са на почивка? Какви бяха тези склонности, които беше развил?

Той я целуна зад ухото и надолу по шията.

— Щом мислиш, че трябва, ще се обадя… утре.

Може би утре щеше да си спомня малко повече за живота си. А междувременно смяташе да се наслади на всяка секунда.

На следващия ден след закуска Мариса дръпна Макс настрани и каза:

— Тази сутрин, докато спеше, реших да се обадя в службата ти вместо теб. Смятах, че шефът ти ще приеме обяснението ми, че си добре, но след като му казах, че си се ударил, той настоя да му се обадиш лично. Дори ми даде друг, директен телефон. Подаде му къс хартия и той намръщено се загледа в него.

Паметта му се подобряваше, както се бе надявал. За жалост, не дотолкова, че да може да разбере значението на всичко, което си спомняше. Продължаваше да вижда нещата сякаш бе дете. Имаше много картини, в които чувстваше самота и отчаяние. Чудеше се защо. Какво лошо се бе случило през детските му години, та оскъдните спомени му причиняваха болка?

Размишляваше много сериозно дали да каже на Мариса за амнезията си, но все още се колебаеше. Щеше ли тя да се разстрои, че не й казал от самото начало? Как ли ще реагира на факта, че няма никакъв спомен за нея преди качването им на кораба? Щеше ли да помисли, че се е възползвал от сегашната ситуация? Според него те двамата току-що се бяха срещнали. Не си спомняше нищо за брака им. Абсолютно нищо.

Не би я упреквал, ако се разстрои. Но с какво би си помогнал, ако й каже? Все пак, би му донесло известно облекчение да обсъди въпроса с някого.

Погледна към листчето, което държеше. Може би разковничето бе точно в него.

Телефонната система на Джордж бе последно постижение на техниката и Макс скоро чу как зазвъня телефонът от другата страна на линията.

— Ало?

— Обажда се Макс, Мариса ми каза, че сте искали да говорите с мен.

— Да. Тя ми съобщи, че си ударил главата си, че си имал мозъчно сътресение, но че сега изглежда си добре. Просто исках да се уверя, че ще можеш сам да се справиш с Хари. В противен случай бих могъл да изпратя помощ, която да ви чака в Ница.

Макс очевидно нямаше начин да се справи с Хари, след като не знаеше кой е той самият. Защо да излага на опасност работата си в името на запазване на тайната?

— Всъщност има малък проблем. Надявам се да мине от само себе си, когато укрепна, но засега съм затруднен.

— Какво има?

— Малко е объркано. Работата е там, че аз… ъъъ, не си спомням нищо.

— Ти — какво?

— Имам някакъв вид амнезия. Искам да кажа, не е толкова силна, че да не знам как да се грижа за себе си или нещо подобно. Но всичко, случило се преди събуждането ми е изтрито от съзнанието ми.

— Макс, на това не бива да се гледа лекомислено. Защо Мариса не спомена нищо, когато ми се обади?

— Тя не знае. Не съм казал на никого, дори на лекаря.

— Как е възможно? След като не си спомняш нищо, защо реши да ми се обадиш?

— Идеята беше на Мариса. Освен това, любезно ми даде и новия номер.

— Значи точно в твоя неподражаем стил ти си решил да се справяш без чужда помощ и без да издадеш нищо.

— Искате да кажете, че поведението ми е съвсем типично за мен, така ли?

— За жалост, да, така е. Ти никога не си отстъпвал. Предполагам, че не ти е казала кой съм?

— Не, каза ми само, че работя за вас.

— Истина е. Слушай сега. Не искам да се правиш на герой. Веднага щом се върнете на брега, вземи първия самолет за Щатите. Трябва да те прегледа специалист. Засега забрави за О’Донъл. Той може да почака. Сега, когато знаем истината, скоро ще можем да се погрижим за него.

— Бихте ли ми отговорили на един въпрос? С каква точно работа се занимавам?

Последва продължително мълчание.

— Страхувам се, че сега не можем да обсъдим този въпрос.

— Работата ми има ли нещо общо с това, че съм в Европа, на яхтата, притежание на Джордж Олсън?

— Не, не пряко. Но там сте в безопасност. Проверих Олсън внимателно. Той е именно този, за когото се представя.

— Какви са всички тези приказки за безопасност? Снощи Мариса също спомена нещо подобно. Не бих искал да я разпитвам прекалено много.

— Мариса може да отговори на въпросите ти, Макс. Любопитен съм защо си решил да не й казваш за проблема си.

— Не съм сигурен. Просто чувствах, че не бива.

— Винаги съм се доверявал на инстинкта ти, Макс. И сега смятам да му се доверя, независимо от факта, че не си спомняш нищо. Замини за Щатите колкото можеш по-скоро. Може би паметта ти ще започне да се връща дотогава. В противен случай, ще ти бъде оказана наложителна лекарска помощ.

— Сигурно сте прав. Спомням си отделни епизоди, но за момента те нямат никакъв смисъл. Между другото, къде точно се намирате?

— Във Вашингтон.

— Тогава защо всички тук мислят, че сме от Канзас Сити?

— Може би това е една от легендите, които двамата с Мариса сте използвали в миналото.

Легенди? За какво говореше той?

— Страхувам се, че не ви разбирам.

— Съжалявам. Сега не мога да се впускам в подробности. Ще разговаряме отново, когато се върнеш.

Макс затвори телефона и излезе от кабинета на Джордж. Главата му болезнено пулсираше. Трябваше да слезе долу и да си легне. Може би болката щеше да намалее. В противен случай ще поиска няколко таблетки от Хенри.

Болката почти го заслепяваше. Той опипом мина по коридора до каютата и с облекчение влезе вътре. Отпусна се на леглото и направи няколко дълбоки вдишвания, като се опитваше да не мисли за нищо. Точно когато се унасяше в сън, си спомни какъв въпрос бе искал да зададе. Откога беше женен?

Малко по-късно го събуди слаб шум пред вратата. Той тъкмо бръкна под възглавницата за пистолета си, когато осъзна, че влиза Мариса.

Пистолетът му? Защо ли държеше пистолет под възглавницата си?

— Събудих ли те? — попита Мариса. — Извинявай. Мислех, че ще дойдеш при мен на палубата, когато приключиш телефонния разговор.

Той се отпусна на възглавницата. За негова радост болката бе намаляла. Искаше да избегне таблетките. Те притъпяваха сетивата му, а той искаше мозъкът му да е буден. Откъде ли му дойде наум тази мисъл?

— Мариса, трябва да поговорим. — Той седна отстрани на леглото.

Тя се отпусна на близкия стол.

— Какво се е случило? Да не би да има новини от О’Донъл?

— О’Донъл?

— Мислех, че ще разговаряме как да открия Трой, а ти да обезвредиш О’Донъл.

Той поклати глава, сякаш се опитваше да се освободи от някаква примка.

— Има малък проблем и ти трябва да знаеш за него.

— Добре. — Мариса се наведе напред в очакване.

— Ударът в главата малко ме безпокои. Имам някои празнини в паметта и проблеми със сглобяването на нещата.

— Защо не ми каза по-рано?

— Мислех, че всичко ще се оправи, без да има нужда да обяснявам нищо. Искам да кажа, че не съм забравил всичко. — Смехът му прозвуча малко нервно. — Искам да кажа, не съм забравил какво изпитвам към теб.

Тя внимателно се вгледа в него.

— Сигурен ли си? Загубването на паметта обяснява държанието ти през последните няколко дни.

— Наистина съм добре. Не бих искал да се безпокоиш за мен.

Тя бавно се облегна назад.

— Знаеш ли, трябва да призная, че ми хареса поведението ти през последните дни. Припомни ми най-щастливите ни съвместни преживявания.

— На мен също ми хареса.

— Държеше се по-отпуснато и откровено с мен.

— Така ли?

— Да — усмихна се широко тя.

Когато го гледаше по този начин, всичките му мисли изчезваха. Той посегна към нея и тя с готовност му позволи да я привлече към себе си, докато и двамата се проснаха напреко на леглото.

— По-отпуснато, казваш. — Той взе ръката й и я постави на онази част от тялото си, която никак не бе отпусната.

— Нямах представа, че имам такова мигновено въздействие върху теб — разсмя се тя.

— Тогава трябва да съм страхотен актьор. Въздействаш ми всеки път, когато те видя: под душа, в леглото, на закуска, когато правиш слънчеви бани. Срещам огромни трудности да стоя настрана от теб. — Докато говореше, ръцете му бързо сваляха дрехите й.

Тя последва примера му и скоро двамата лежаха без дрехи. Този път Мариса бе по-настоятелна, надвеси се над него и помилва страните му.

— Остави ме аз да те любя — прошепна тя и покри с целувки лицето му.

Макс почувства допира на гърдите й, косата й се разпиля по рамото му, почувства движението на хълбоците й; ръцете и косата й го галеха. При интимния допир на устните й, той почувства, че не му достига въздух.

Достатъчно! Не можеше да издържи повече, без да експлодира! Той я притегли върху себе си и я вдигна, така че да коленичи от двете страни на бедрата му. Постави ръце на талията й и бавно проникна дълбоко в нея. Усети как тя се задъха точно когато я привлече напред, за да опита вкуса на изложените пред него прелестни гърди.

Остави я тя да се движи, като се наслаждаваше на отклика на тялото й при всяко негово докосване с ръце и устни. Колко силно обичаше тази жена. Тя притежаваше всичко, което би искал да притежава съпругата му. Слава Богу, че бе разбрал това някога в мъглявото си и забравено минало.

Когато не можеше вече да се владее, той отново я обхвана през кръста и подчини движенията й на своите — по-мощни и по-бързи. Усетила ритъма, тя потърси устните му и споделеното неописуемо удоволствие сякаш взриви телата им.

Тя се отпусна на гърдите му и силно го притисна към себе си. Той долови силните удари на сърцето й и тежкото дишане. Усещаше възхитителния й аромат около себе си. Чувстваше вкуса й върху устните си. Бавно прокара език по тях, за да се наслади докрай на момента.

Доста по-късно тя вдигна глава и леко се намръщи.

— Макс?

— Ммм?

— Може би не трябваше да влагаме толкова енергия. Как е главата ти?

— Кой го е грижа? Нали останалите части от тялото ми се чувстват прекрасно, благодарение на теб.

— Но аз се тревожа за теб!

— Лекарят каза, че известно време ще имам главоболие и замайване. Ще се оправя.

— Не. Тревожа се за загубата на паметта ти.

— О, за това ли?

Тя се плъзна до него и подпря главата си с ръка.

— Да, за това — мушна го тя с показалец в стомаха и сякаш омагьосана от допира, започна да чертае кръгове по гърдите му, наслаждавайки се на чувствителната му кожа. — Макс!

— Хмм?

— Какво си спомняш за О’Донъл?

— Не много — призна той.

— Не си ли спомняш, че е предател и може би по негова вина са убити няколко от твоите хора?

Опита се да не реагира физически на думите й, докато мозъкът му се опитваше да направи нужните заключения. Неговите хора? Убити? Предател?

Каквато и да беше работата му, явно бе опасна. Знаеше, че работи във Вашингтон. Хрумна му ужасна мисъл. Да не би да е бос на някаква банда? Не! Не би могъл. Нямаше начин. Реакцията му към идеята не би била толкова отрицателна.

— Разкажи ми за О’Донъл.

— Спомняш ли си, чух го да казва, че ще се погрижи за някого. Възможно е да е замесен в транспортирането на изчезнали произведения на изкуството и контрабанда на други забранени стоки.

— Но не знаем със сигурност, така ли?

— Да. Първо, трябваше да ме измъкнеш от района. После аз продължавам да търся Тими. — Тя замълча. — Помниш ли Тими? — Той поклати глава. — Тими е моят племенник, съпругът на сестра ми може да го е отвлякъл.

— Ти го търсиш? — изрече той, ужасен от мисълта, че съпругата му може да се занимава с нещо толкова опасно.

— Аз съм единственият човек, на когото сестра ми може да разчита — отвърна тя.

Макс усети в тона й известно оправдание и се зачуди дали не са спорили по този въпрос.

Никак не би се учудил. Всичко се връзваше. Тя беше казала, че възнамерява да търси Тими. Той се бе противопоставил, но тя все пак беше тръгнала. Той я бе последвал и тъкмо навреме, за да я измъкне от този тип, О’Донъл.

Беше независима и той не биваше да й отнема свободата. Очевидно тя вярваше, че трябва да се стори нужното, независимо от последиците. Възхищаваше й се за това… До известна степен. Просто трябваше да се научи да я убеждава с повече деликатност. Или може би вече бе научил урока си. Изглежда наистина беше работохолик. Трябваше да прекарва повече време в дома си.

Може би това мозъчно сътресение му беше необходимо! Изглежда поне го бе пробудило към нов живот!

Осма глава

Болката! О, Господи, болката го караше да се чувства, като че ли главата му се разцепва. Бореше се да се измъкне от дълбокия сън, като опитваше да разбере защо го боли толкова силно. Какво се бе случило с него?

Застави се да седне на края на леглото. Просто се бе преуморил от работа, това е. Беше силно разтревожен — имаше нещо, което го безпокоеше. Какво беше то?

Нещо в службата му, точно така. Без да знае защо, губеше агенти. Главата му пулсираше толкова силно, че едва му се удаваше да мисли. Може би, ако изпие някакво лекарство, болката щеше да отслабне. Протегна се да запали нощната лампа, но не можа да я намери. Беше по-уморен, отколкото мислеше.

Стана и заобиколи леглото. От антрето се процеждаше достатъчно светлина, за да стигне до кухнята. Всяка стъпка беше…

— Макс? Случило ли се е нещо?

Той се извърна изненадан. В спалнята имаше жена! Коя, по дяволите…

Блесна светлина и заля цялата стая, като почти го заслепи.

— Макс? Какво има? Къде отиваш?

Гласът! Познаваше го. Не за първи път този глас го преследваше. Стаята се завъртя около него, сенки се редуваха с ослепителната светлина… Сенки и светлина… По-тъмно и по-тъмно… Сенки и мъждукаща… светлина. Усети, че пада и въздъхна с облекчение. Най-после се измъкваше от болката…

— Както вече ти обясних, Мариса, последствията от мозъчните травми могат да бъдат непредсказуеми. Нямам никакво обяснение за случилото се. Не вярвам да се е наранил отново при падането. За щастие, бил е близо до леглото и е паднал върху него. Не мога да обясня защо беше в безсъзнание през изминалите два дни. Подутината на слепоочието му беше спаднала; зениците му се бяха нормализирали. За мен е загадка припадъкът му.

Макс лежеше мълчаливо със затворени очи и слушаше. Съвсем ясно в неговото съзнание изплува мисъл, която му бе убягвала преди.

Бил е наранен. Но сега беше добре. Спомняше си как бе загубил равновесие, когато напускаха риболовния кораб. Спомняше си падането и силната болка, експлодирала в главата му. Спомняше си и потрепери от спомена. Беше заедно с Мариса. По някакъв начин бе убеден, че са женени. Как можеше съзнанието да му погажда такива номера? Нима дълбоко в себе си тайно желаеше да е така?

Чу как вратата тихо се затвори. Бавно отвори очи. Първо видя Мариса, закрила лице с ръцете си, облегната на вратата.

— Мариса… — успя да промълви.

Тя рязко вдигна глава и погледите им се срещнаха. Очите й бяха пълни със сълзи.

— О, Макс! Помислих, че умираш! — Тя се втурна към него и коленичи до леглото. — Не бих могла да понеса да те изгубя отново. Първият път беше като кошмар. Не бих могла да го изживея отново!

Какво бе извършил? Изминалите няколко дни бяха като приказка, в която бе участвал; бе си представял, че има любеща съпруга, че е семеен. Загубата на паметта не можеше да служи като оправдание. Знаеше, че Мариса е измислила историята като прикритие. Бяха я използвали при последната им съвместна акция. Представяха се на семейна двойка, отишла на почивка. Беше измислено добре и бе свършило работа. За беда този път и той самият се беше хванал. Въпросът бе какво да прави сега.

— Извинявай, Мариса.

Тя взе ръката му в своите ръце.

— Моля те, Макс, не се извинявай. Лекарят каза, че понякога се случва така. Как е главата ти?

Той се замисли за миг над думите й и осъзна, че главоболието е изчезнало.

— Чудесно — отвърна с усмивка. — А ти добре ли си? — попита и докосна бузата й.

— Много добре! — разсмя се тя през сълзи. — Защото ти отново излезе от припадъка. — Тя го погледна с престорена строгост. — И без значение колко настоятелен ще бъдеш, повече никакъв секс, докато не се уверя, че няма да ти струва нова криза!

Все пак и това беше нещо. Ако продължаваше да се люби с нея, как би могъл да се справи с обърканите си чувства? Сякаш току-що се бе събудил от прекрасен сън — само за да разбере, че всичко е било наистина.

Независимо от твърдите си намерения да не го прави, отново бе започнал връзка с Мариса. Ала този път тя съвсем ясно му бе дала да разбере, че желае връзката им да продължи.

Нима би могъл да й признае, че няма никаква представа как това може да стане? Можеше да върши добре само едно. Да работи — единствено когато работеше се чувстваше в свои води. Нямаше голям опит с приятелствата. Всички, които му бяха скъпи — родителите, сестра му, дори Джони — бяха мъртви. Дали чувството, което изпитваше към Мариса, бе любов? Нямаше представа. Беше ли готов да започне тази връзка? Преди десетина дни би казал „не“.

Сега не беше сигурен. Сякаш току-що бе направил крачка в бездната и сега висеше във въздуха. Нито едно от изпитаните средства не можеше да му помогне.

— Ще отида да съобщя добрите новини на Хенри — изправи се Мариса. — Сигурна съм, че ще иска отново да те прегледа.

По дяволите, бе му омръзнало да бъде преглеждан! Искаше да се върне към работата си. Имаше да изпълнява задача. Това бе най-важното.

— Кога ще пристигнем в Монако?

— Джордж смята, че ще бъдем там утре сутрин. — Тя се усмихна насмешливо. — Мислех, че не бързаш да стигнеш там.

Той затвори очи. Какво да й каже, което да не прозвучи необичайно? Или поне да не бъде необичайно за влюбен мъж, за какъвто се представяше?

Представяше? Това ли правеше наистина? Или влюбеният мъж бе скрит дълбоко в него и се опитваше да изплува на повърхността?

— Когато разчистя историята с О’Донъл, ще се почувствам по-добре.

— Аз също, особено ако Трой е замесен. Бих искала да разбера защо е отвлякъл Тими. Не мога да схвана смисъла.

— За да отмъсти на сестра ти, нали така ми каза?

— Предполагам. — Тя бързо отмести поглед встрани. Потупа го по ръката. — Ще отида да повикам Хенри. Ти лежи и почивай.

Когато тя излезе от стаята, Макс бавно седна. Виенето на свят бе преминало. Той внимателно опипа слепоочието си. Болеше го, но не много.

И преди беше попадал в трудни ситуации. Щеше да се справи и с тази.

— Не мога да се отблагодаря за помощта ти, Джордж — каза Макс на другата сутрин, докато се приготвяха да напуснат яхтата.

— Хенри свърши работата, Макс. Радвам се, че ви забелязахме навреме.

— Да, така човек може да повярва и в чудеса, нали?

Накрая Мариса и Макс се разделиха с щедрия домакин и се качиха на моторницата, за да ги откара на брега. Пристанището бе пълно с плавателни съдове — пристигащи и заминаващи. Макс седна до Мариса и се загледа с интерес в морския трафик.

— Променил си се — отбеляза накрая тя. Той се обърна към нея.

— Сигурно ти липсва разкрасената ми физиономия. Синините като че ли поизчезнаха.

— Не е това, Макс. Просто изглеждаш по-затворен.

— Мислех си какво ще правим, когато слезем на брега.

— Знаех си! За теб съвместната ни почивка свърши. Мислиш отново за работата си…

— Да, така е, струва ми се.

— Липсва ми предишният Макс.

Той се усмихна едва-едва.

— Не съм сигурен дали той изобщо съществува.

— Знам. За мен също бе истински шок, но много приятен. Май откритието, че наистина ме обичаш, промени всичко. Когато любовта заговори, всичко е възможно, дори чудесата…

Той размишлява над думите й, докато стигнаха на брега. „Когато любовта заговори…“ Нима това бе променило всичко? Защото вече нямаше чувството, че е съвсем сам на света. Сега свикваше с тази мисъл и тя като че ли му харесваше все повече.

Щом стигнаха кея, двамата моряци им помогнаха да слязат от моторницата и махнаха за сбогом. Мариса погледна към града.

— А сега какво?

— Трябва да се обадя в службата. Да потърсим телефон.

Изминаха няколко квартала, преди да открият телефонна будка. Макс почака няколко минути и когато отсреща вдигнаха слушалката, каза:

— Макс е.

— Уредил съм прехвърлянето ви.

— Няма нужда. Добре съм.

— Което значи?

— Паметта ми се върна. Нямам главоболие. Нуждая се само от няколко дни почивка.

— Ти най-добре знаеш как се чувстваш.

— Така е. Има ли някакви новини за О’Донъл?

— Получихме доклада му. Дава ни информация, която отклонява агентите ни от пристанищата.

— Значи е твърде възможно скоро да пристигне доставка някъде на крайбрежието.

— И моето заключение беше същото.

— Следи ли го някой?

— Би било твърде очебийно. Би ги разпознал. Разчитам на това, че той не знае, че сме по следите му.

— Но той е видял Мариса.

— Има ли причина да смята, че тя ще го издаде?

— Не бих казал. Той знае, че е напуснала агенцията скоро след повишението ми.

— Което би го навело на мисълта, че се обичате колкото куче и котка.

Твърде интересно определение, реши Макс.

— Имах намерение да изпратя Мариса обратно в Щатите. Нямам обаче никаква власт да я принудя, а тя настоява да остане.

— Какъв е проблемът?

— Знаете правилника. Тя вече не е действащ агент.

— Обстоятелствата ни принуждават да заобиколим правилника. Ако не беше Мариса, ти още щеше да търсиш слепешком откъде изтича информация.

Макс добре разбираше кога е победен.

— Ще се обадя, когато осъществя връзката.

— Би трябвало — бе сухият отговор.

Макс затвори телефона и се обърна към Мариса.

— Трябва да наемем кола и да купим карта на района.

— Ние? Означава ли това, че няма да спорим повече дали да дойда с теб?

— Ще постигнем ли съгласие?

— Не.

— Е, тогава ще запазя силите си. Да тръгваме.

Бяха на половината път до бюрото за даване коли под наем, когато до тях безшумно спря черна лимузина. По навик, изграждан в продължение на дълги години, той сграбчи Мариса за ръката и я дръпна по-далече от колата. Но бе закъснял.

— Влизай в колата и дамата няма да пострада — чу той, докато двама мъже, въоръжени с пистолети го напъхваха на задната седалка.

Препъвайки се, Мариса влезе след него. Колата потегли към града. Макс прокле наум. Твърде дълго бе седял зад бюро. В никакъв случай не трябваше да допуска да ги отвлекат!

Мариса вече се беше посъвзела и надничаше през прозореца. Стъклото между предните и задните седалки беше вдигнато и не можеха да разпознаят шофьора.

— Имаш ли представа какво става? — попита тихо Мариса.

— Мисля, че О’Донъл през цялото време е знаел къде се намираме — отвърна той.

— Дали експлозията на кораба има нещо общо с него?

— Никак не бих се учудил.

— Тогава как е разбрал, че сме се спасили?

— Той е един от най-добрите ни агенти. Може би е поставил хора по цялото крайбрежие да следят дали ще се появим. Все пак, когато слязохме от яхтата тази сутрин, не бяхме незабележими.

— Какво ще правим сега?

— Ще чакаме, докато разберем какви са намеренията им.

Макс се оглеждаше за някаква забележителност, опитваше се да зърне познат терен, но му бе доста трудно, тъй като не беше идвал в Европа няколко години. Той се облегна назад и зачака какво ще стане по-нататък.

След повече от два часа лимузината мина между две каменни колони и продължи по дълга, лъкатушеща алея към запустял замък. Щом колата спря, вратата до Макс се отвори. Той излезе и се обърна да помогне на Мариса. Мъжът, отворил вратата, им направи знак да се изкачат по стълбите към предната врата. Тя се отвори, преди да стигнат до нея. Жена на средна възраст в униформа на камериерка им кимна и ги въведе в просторна стая.

— Господинът ще бъде тук скоро — произнесе напевно, обърна се и излезе.

Макар самият замък да беше стар, очевидно бе ремонтиран и обзаведен доста луксозно. Картините бяха такива, каквито рядко се виждат извън музеите. Макс чу вратата зад него да се отваря и се обърна. В стаята пристъпи мъж, когото виждаше за първи път, и се отправи към Мариса.

— Благодаря ти, скъпа. Ти постъпи точно както очаквах. Хари ще бъде доволен.

Макс я чу задъхано да произнася:

— Трой!

Значи това беше съпругът на сестрата на Мариса. Към петдесетте, той бе строен и с изискани маниери, които вероятно се харесваха на повечето жени, предположи Макс.

— Къде е Тими? Ти ли го отвлече? Търсих те къде ли не… Знаеш ли…

— Да, знам, скъпа. И трябваше да организирам доста сериозно преследване, докато се решиш да поискаш помощ. — Той се обърна и се насочи към Макс. — Не вярвах, че ще се срещнем, макар да съм слушал много за вас. Казвам се Трой Чейзън, а вие трябва да сте известният Макс Морън.

Макс го погледна открито и вдигна вежда.

— Не знам с какво съм известен. Бихте ли пояснили?

— Ах, Хари не спомена за вашата скромност, която е още една възхитителна добродетел.

— Трой! — Мариса се присъедини към тях. Стояха пред една картина от шестнадесети век. — За какво е всичко това?

— Много просто, скъпа, и — трябва да призная — просто гениално от моя страна. Хари се оплакваше от отвратителния навик на шефа си да осуетява много от доставките през последните няколко години. Решихме да се отървем от гадната муха в нашата супа. Проблемът беше как да я примамим. По една чиста случайност Хари откри, че сестрата на съпругата ми е Мариса Стивънс, бивш агент, с която той някога е работил. В този момент разбрах какво трябва да направя, за да принудя нашия приятел да ни посети.

Мариса се задъха и Макс обърна поглед към нея. Тя пребледня и се втренчи с ужас в Чейзън.

— О, не, Трой!

— Точно така. Винаги съм знаел малката ти тайна, скъпа. Просто съвсем доскоро не знаех кой всъщност е Макс. Беше много лесно да се проверят подробностите, както и времето. Като обмислих всичко това, а и някои забележки на Айлийн, беше много лесно да стигна до правилното заключение.

— Нямам ни най-малка представа за какво говорите, Чейзън — намеси се Макс. — С какво, по дяволите, я заплашвате?

— Да я заплашвам? С нищо не я заплашвам. Мариса направи това, на което разчитах — доведе те при нас, Макс. Под заплахата — да загуби сина си, Мариса незабавно се обърна за помощ към баща му…

Девета глава

— Къде е Тими, Трой? — настойчиво попита Мариса.

Макс се бе втренчил в двамата, като опитваше да разбере значението на безсмислената забележка. Мъжът май не беше с всичкия си. За какво говореше той? Мариса бе споменала, че Трой не е баща на сина на Айлийн.

— В безопасност е, Мариса. Засега.

— Как можа да постъпиш така, Трой? Та той е едно невръстно дете! Винаги си бил толкова добър към него! Защо трябваше да преминем през този ад?

— По необходимост, скъпа моя. Нищо повече. Решихме, че Тими ще бъде най-подходящата примамка, която би довела Макс тук.

— Но той не знае! — извика тя. — Не разбираш ли? Той никога не е знаел!

Макс беше забелязал и то съвсем правилно, че в моменти на силен стрес, и по-точно — при опасни за живота обстоятелства, времето сякаш се забавяше, за да даде възможност на човек да възприеме всяко действие около себе си, да го анализира и да реагира в своя защита. Този странен феномен му бе помагал при доста случаи. Този път не можеше да се сети за друга защита, освен сведението, което току-що бе получил.

Действителната сила на новината, чийто смисъл най-после достигна до него, го зашемети. Мариса и Чейзън съсредоточено го наблюдаваха. Мариса забеляза тъга. Чейзън — неопределено учудване.

Когато Макс започна да сглобява отделните парченца, го обзе гняв. Значи всичко е било планирано още от телефонното обаждане на Мариса, когато го помоли за помощ! По някакъв начин те бяха разбрали, че ще опита да я спаси.

Не! Не това беше казал Чейзън. Те мислеха, че е знаел за детето! Мислеха, че то е примамка, която би го довела при тях! Синът му, за чието съществуване той нямаше никаква представа!

— Е, сега съм в ръцете ви. Какво възнамерявате да правите с мен?

— А, да. Веднага хващате бика за рогата, нали? Хари казваше, че не обичате да си губите времето с излишни подробности. Изглежда ви познава добре.

— Спести си глупостите, Чейзън. Какво искате от мен?

— Аз искам да не се месиш в работата ни. Моята задача беше да те доведа, сега от Хари зависи как да се отърве от теб.

— Къде е Хари?

— Боя се, че ще се забави. За нещастие, не бяхме в състояние да отгатнем къде точно ще се появите на брега, тъй че се подготвихме за няколко варианта. Това е причината за отсъствието му. Имаме обаче една хубава стая, където вие двамата ще го дочакате. Той трябва да пристигне до сутринта.

— Искам да видя Тими — обади се Мариса.

— Боя се, че е невъзможно. Още повече, детето само ще се разстрои като те види. Но не се безпокой, двамата с Айлийн ще бъдем чудесни осиновители. Тими вече свикна с нас и сме заедно толкова време, колкото прекарва и с теб. Разбира се, ще се натъжи, като чуе, че майка му е загинала при нещастен случай в чужбина, но той е малък. Ще го преживее.

Чейзън кимна и две горили пазачи пристъпиха в стаята.

— Господата ще ви покажат стаята.

Макс и Мариса мълчаливо последваха едната от горилите по витата стълба, после — по дълъг, добре осветен коридор. Макс хвърли поглед през рамо и, както очакваше, видя, че втората горила ги следва.

Мъжът пред тях отвори една врата и с жест ги покани да влязат. Веднага щом пристъпиха вътре, той затвори и заключи вратата. Макс веднага отиде до прозорците, но откри, че имат решетки. За по-малко от пет минути беше проверил цялата стая дали има втори изход. Нямаше.

Чак тогава се обърна и погледна пребледнялата жена, седнала на стол до незапалената студена камина.

— Имаш ли нещо против да ме осведомиш за това, което не ми е известно? — попита той тихо.

Мариса се извърна и го погледна с изпълнени с болка очи.

— Имах твърдото намерение да ти кажа, Макс. Когато разбрах какво изпитваш към мен, осъзнах, че съм направила голяма грешка, като не ти се обадих, когато научих, че съм бременна. Но аз не знаех, просто не знаех за чувствата ти!

— И кога точно възнамеряваше да ми кажеш? Имам син… на пет години, нали така каза… И да го науча от някакъв плужек, който, без да му мигне окото, планира убийството ми, а ти ме уверяваш, че си искала да ми кажеш?! Кога?

— Опитах, когато работехме в градината на Тереза, но не можех да измисля подходящо обяснение, тъй като вече бях обявила Тими за мой племенник.

— Той знае ли кой е баща му?

Тя поклати глава.

— Тогава как, по дяволите, си му обяснила как се е родил? — продължаваше да я разпъва на кръст Макс. — Дори петгодишните вече не вярват в историята с щъркела!

— Макс, моля те! Аз…

— „Макс, моля те!“ За какво? Молиш ме да не се ядосвам? Да те разбера? Няма ли да ми обясниш колко прекрасна е любовта? Как си го запазила в тайна, щом си ме обичала?

— Да, точно така! — скочи тя от стола. — Мъжът, с когото се любих онази нощ в пещерата, мъжът, с когото заченахме това прекрасно момченце, престана да съществува, щом се върнахме във Вашингтон! Ти вече не беше пламенният и нежен мъж, когото смятах, че съм опознала, а студено и тиранично чудовище!

— За твое сведение, не само нежните мъже, но и студените и тиранични „чудовища“ имат право да научат, че са станали бащи!

— Знам! Не търся извинения за постъпката си. Няма какво да ме оправдае…

— Радвам се, че има поне едно нещо, за което сме единодушни!

С напрегнати тела и осезаем гняв, двамата стояха настръхнали един срещу друг, като боксьори на ринга.

— Когато напуснах, нямах представа, че съм бременна! Почти два месеца бях у сестра си, преди да се усъмня, че нещо не е наред. Отначало смятах, че всичко се дължи на стреса, който бях преживяла. Напуснах работата, която обичах. Пресякох целия континент, за да избягам от мъжа, в когото бях влюбена…

— Стига глупости, Мариса!

— Значи можеш да стоиш тук, да ме гледаш в очите и да твърдиш, че не те обичам?!

— Може би ме обичаш. Няма как да знам какво изпитваш и как го наричаш. Да допуснем обаче, че просто не искам нито частица от чудната любов, която раздаваш щедро. Твърде болезнено е, по дяволите! Когато хвърли в лицето ми оставката си, обърна моята душа наопаки! Бях новак на този пост, свързан с власт и отговорност. Не ми даде никакъв шанс да ти обясня, преди да ме пратиш по дяволите за това, че съм бил егоист. Обвини ме за всичко, което ти е казал или причинил някога някой мъж, като се започне още от баща ти!

— Не бях права — промълви тя.

— Хайде бе! — Той й обърна гръб и закрачи из стаята. Стигна до прозореца, надникна навън, сетне отново се обърна към нея. — Тогава ми даде всички основания да те уволня, но не го направих. Само седях и те слушах. Искаш ли да ти кажа защо? Защото, независимо дали ми вярваш или не, смятах, че след това ще ми дадеш възможност да ти кажа какво мисля аз за ситуацията, за твоите забележки и за самата теб. Но ти не ми даде тази възможност. О, не! Ти напусна точно като кралица, която успешно е смъмрила своя паж. И аз реших да ти дам време да се укротиш. Смятах, че на следващия ден и двамата ще бъдем достатъчно спокойни, за да мога да ти обясня защо исках да работиш във Вашингтон, защо смятах, че трябва да прекарваме повече от свободното си време заедно.

— Когато се прибрах у дома онази вечер, се чувствах като абсолютна глупачка — призна тя. — Наистина много се изложих.

— Ако очакваш да споря по този въпрос, много се лъжеш.

Тя се извърна, бавно отиде до стола и отново седна, като зарови лице в ръцете си.

— О, Макс, забърках такава каша!

Той не помръдна.

— Напълно съм съгласен.

Тя вдигна глава, ужилена от студенината му.

— Ти също не си светец!

— Никога не съм имал претенции да бъда. Но винаги съм правил всичко възможно, за да съм откровен с хората. Имала си почти шест години, за да превъзмогнеш раздразнението си. Шест години, за да се свържеш с мен по телефона, да ми напишеш писмо или да ме посетиш. Шест години, Мариса!

— Знам! Нямаш представа колко нощи съм лежала в леглото, пишейки въображаеми писма, водейки въображаеми телефонни разговори, представяйки си как те посещавам заедно с Тими и ви запознавам…

— Как изглежда той?

Неочакваната смяна на темата я свари неподготвена.

— Моля?

— Въпросът не беше чак толкова труден.

— О! С руса коса е, която с годините потъмнява. А очите му са кехлибарени като твоите. — Макс се извърна с гръб към нея. — Среден е на ръст, малко слаб, жилав… Доста е палав. Той е…

— Защо не ми каза за него? — попита той тихо, все още с гръб към нея.

— Не знаех как! Как да кажеш нещо такова: „Ти може би не си спомняш за мен, но…“ Или: „Изненада!“ Или пък още: „Между другото, Макс, обичаш ли децата?“ Или…

— Няма значение — прекъсна я той, обърна се и я изгледа с презрение. — Схванах.

Тя избухна в ридания.

— По дяволите… бях решила… да не… плача. Не съм… плакала откакто… открих, че той е… изчезнал… Напомних си, че съм… професионалист и ще… го открия… на всяка цена!

— Дори ако това означава да помолиш за помощ мен?

— Да! Искам да кажа, не… Отначало нямах намерение да се обърна към теб. Само че… когато видях Трой да разговаря с Хари и… чух какво казаха… и разбрах, че нещо драстично не е наред… и че Трой е замесен в нещо много по-лошо, отколкото можех да си представя… и че Хари е част от него, а ти имаш доверие в Хари и…

Той се приближи до нея.

— Добре, добре, седни. Права си. Вярвах на Хари, както на всеки друг агент. Той щеше да бъде един от последните, в които бих се усъмнил. Може би ти спаси живота на много хора, като ме предупреди.

— Да, но може да платиш със своя живот, именно защото те предупредих!

— Живял съм с този риск в продължение на години. Той е част от работата ми.

Тя отчаяно огледа стаята.

— Сега какво ще правим?

Той погледна масивното легло.

— Ще поспим.

— Сериозно ли говориш?

— Не бих могъл да бъда по-сериозен. Когато Хари пристигне, трябва да бъдем готови. Това означава, че трябва да сме отпочинали и нащрек. Има едно обстоятелство, което е в наша полза — според Чейзън, Хари възнамерява да представи смъртта ни като нещастен случай. И това ни дава малко повече възможности да объркаме плановете им.

— Смяташ ли, че Тими е тук?

— Честно ли искаш да ти отговоря? Не, не смятам. Чейзън просто е искал да повярваш, че е отвлякъл Тими. Но никак не бих се изненадал да науча, че след като си пристигнала тук, Тими е бил върнат при сестра ти.

— Тя щеше да ми каже!

— Как?

— Не съм мислила за това… Бих могла да й се обадя и да попитам. О, само ако знаех, че той е добре, щях да се успокоя! Само мисълта какво би могло да му се случи ме ужасява!

— Е, тъй като любезният ни домакин явно е сметнал, че не е много удачно да остави телефон на наше разположение, засега ще трябва да оставиш тази идея. — Той приближи до леглото и свали покривката. — Ще имаш ли нещо против да спим заедно? — попита, без да я поглежда.

— Аз, ъъъ… Не, разбира се, че не. Аз…

— Давам ти честна дума, че няма да те докосна.

— О!

Докато говореше, той свали ризата си, но последният й едносричен отговор го накара да спре и да я погледне през рамо.

— По дяволите, като че ли си разочарована!

— Не, не е това. Просто си мислех за онези дни на яхтата, когато отношенията ни бяха съвсем различни.

Преди да отвърне, той събу обувките и свали панталона си.

— Причината да се държа по този начин на яхтата — каза той, докато се настаняваше в леглото, без да я поглежда, — е много проста. Страдах от амнезия. Чух лекарят да говори за мен като за твой съпруг и помислих, че сме женени.

Тя изумено се втренчи в него.

— Искаш да кажеш, че през цялото време си мислел…

— Мислех, че сме на почивка. Нещо като втори меден месец. Изглеждаше ми логично и се връзваше с обстоятелствата. И ако добре си спомняш, ти не ме отблъсваше.

Тя съблече лятната рокля, събу сандалите и се приближи от другата страна на леглото. Макс вече знаеше, че дъщерята на Джордж има доста предизвикателен стил в избора си на бельо. Затвори очи, докато тя се промъкваше в леглото до него.

— Макс?

— Какво?

— Никога не съм изпитвала желание да те отблъсна. Никога!

Защо бе решила точно сега да му съобщи тази новина? Той се обърна с гръб към нея и оправи възглавницата си.

— Макс?

— Какво?

— Утре и двамата може да бъдем убити.

— Бих казал, че шансът наистина е много голям.

— Нима ще заспим, настроени един срещу друг?

— Не ме интересува как смяташ да заспиш. Просто го направи!

— Макс?

— Какво?!

— Не съм искала да те нараня…

— О, Мариса! След признанието ти всичко е наред, така ли?

— Обичам те, Макс… — Той мълчеше. — Вярвам в любовта. С цялото си сърце. Вярвам, че когато любовта заговори, се случват чудеса. Предчувствам, че ще стане чудо!

— Тогава обичай, докато утре настъпи чудото, и може би ще оживеем, за да разкажем как се е случило на внуците си.

И двамата замълчаха, замислени над последната му забележка.

— Макс, прегърни ме! Поне за малко… Ако трябва, представи си, че си пак женен за мен. Просто не искам да се чувствам самотна…

Той усети молбата в гласа й и изстена на глас. Тази жена притежаваше проклетата способност да го върти на малкия си пръст. Никой, никога не бе имал тази възможност — нито преди, нито сега!

Обърна се и я прегърна. Лежаха мълчаливо няколко часа, като се питаха какво ли ще им донесе утрешния ден.

Мариса се сгуши в прегръдките му. Беше й толкова приятно да бъде до Макс, а тялото й следваше всяка извивка на неговото, сякаш бе правено за него. Ръката му я обгръщаше и я притискаше към тялото му.

По дяволите, що за момент да открие, че е баща? Не бе попадал в толкова опасна ситуация от години. Беше започнал да губи тренинга си. Съзнаваше го от начина, по който ги бяха хванали и довели тук. Не беше вече млад и много добре го съзнаваше.

Винаги досега, при изпълнение на задачите си, знаеше, че може да бъде убит. Но какво от това? Един ден всички умират. Междувременно правеше това, което му е приятно.

Сега, за първи път през живота си чувстваше силно желание да живее, поне докато види сина си. Имаше син. Тими. Дали името му всъщност беше Тимоти? Той се зачуди защо Мариса бе избрала това име. Не че искаше да е кръстен на него. Максимилиан бе твърде дълго. Той никога не беше използвал пълното си име. Знаеха го само няколко души или пък мислеха, че това е фамилното му име.

Опита да си представи Тими. Дали Мариса носеше негови снимки? Дори да носеше, сега едва ли бяха у нея. Тими… Неговият син… Техният син… Постепенно Макс се унесе и потъна в сън.

Тя се размърда в прегръдките му и предизвика незабавна реакция у него. Не че имаше намерение да прави каквото и да било, но поне знаеше, че все още е жив. Ако зависеше от него, щеше да приключи с работата в следващите няколко часа и да се върне в Щатите.

Искаше да живее! Може би твърдата му решителност щеше да увеличи шансовете им да оцелеят.

— Макс? — промърмори тя сънено.

— Да? — Той несъзнателно стегна ръката си около кръста й.

— Щастлива съм, че съм с теб. Липсваше ми толкова много през последните години! Дните, които прекарахме заедно на яхтата, бяха най-щастливите в живота ми. Наистина беше като меден месец.

— Знам. И аз мислех за това. Има ли вероятност да забременееш? Не те пазех.

— Не, няма такава вероятност, Макс.

На вратата се почука. Макс скочи от леглото, грабна панталона си и бързо го обу.

— Да?

— Господин О’Донъл нареди да ви заведем долу — беше отговорът.

— Дайте ни пет минути.

— Ще му предам.

Макс се обърна към Мариса.

— Времето не е много. Използвай банята първа.

Тя се измъкна от леглото и побърза към съседната стая. След две минути излезе и започна да се облича, а той се запъти към банята. Погледна се в огледалото и потърка брадата си. Нямаше време да се обръсне. Трябваше да слезе в този вид.

Когато се върна в спалнята, Мариса беше облечена и вече го чакаше. Почти веднага чуха ново почукване по вратата. Тя потърси ръката му.

— Готови сме — каза Мариса и пое дълбоко дъх. — Ще се справим. Винаги сме били добър екип. Няма причина да не успеем и този път!

Десета глава

Веднага щом застанаха на стъпалата, Макс видя Хари О’Донъл. Той стоеше с гръб към тях и тихо говореше с човек от охраната. Когато ги чу да влизат, Хари се обърна.

— Добро утро. Надявам се, че сте спали добре.

Не му отговориха. Двамата с Мариса продължиха надолу по стълбите. Макс се вгледа в своя неприятел за следи от умора, но Хари беше професионалист и лицето му не издаваше нищо.

Когато стигнаха просторното фоайе, Хари кимна към Мариса.

— Отново се срещнахме. Не трябваше да бягаш от нас в Барселона. Имахме най-доброто желание да отговорим на въпросите ти.

Мариса мълчаливо се втренчи в него. Никога по-рано Макс не се беше гордял повече с нея. Подготовката й си казваше думата. Нито едно мускулче не трепна по лицето й и тя не показа никакви признаци на нервност или страх.

— Не сте много разговорливи. Може би ви събудих твърде рано. Извинявайте. — Той ги покани в салона, където предишната вечер бяха срещнали Трой. — Ще пием кафе тук.

Макс стисна ръката на Мариса, за да й вдъхне кураж, а тя му отвърна с ведра усмивка.

— Сигурно се чудите защо си дадох толкова труд, за да ви накарам да ме посетите тук, в моя дом — започна Хари и седна на фотьойла срещу дивана, на който се настаниха Макс и Мариса.

Влезе младо момиче в униформа на камериерка. Носеше голям сребърен поднос. Хари й направи знак да го остави на масата между дивана и креслото.

„Колко сме изискани!“ — подигра се наум Макс, докато наблюдаваше как Мариса налива кафето.

Хари като че ли не се забавляваше. Очевидно тяхната необщителност го дразнеше. Много добре. С емоционален човек можеш да се справиш по-лесно, тъй като той не разсъждава трезво, мислеше Макс.

— Би трябвало да благодаря на теб, Макс, за дома си и прекрасното обзавеждане.

— Така ли?

Хари кимна доволен.

— Разбираш ли, когато те повишиха, реших, че достатъчно съм бил слуга на обществото. Или — в нашия случай, личен слуга. Аз заслужавах повишението, а не ти. Работил съм за агенцията много по-дълго и съм по-добър професионалист от теб.

— Нямах никакво влияние над техния избор, Хари. Както и ти.

Хари погледна към Мариса и се усмихна.

— Очевидно не бях единственият недоволен. Мариса напусна скоро след твоето повишение. Можеш да си представиш учудването ми, когато разбрах, че балдъза на Трой е Мариса Стивънс! Тази Мариса Стивънс, която познавах от агенцията. И когато той спомена, че е родила син девет месеца след напускането, беше съвсем лесно да се досетя какво е станало. Ти, Мариса, си опитала да омотаеш Макс, за да се омъжиш за него, но не си успяла. — Хари се разсмя. — Доста наивно! Дори аз знаех неговите възгледи за брака. Той никога не ги е крил.

— Накъде биеш?

— Просто се забавлявам от различните нюанси в тази уникална ситуация — усмихна се О’Донъл. — Ти стоиш на пътя ми от няколко години, Макс. Заради теб се наложи да отстраня някои от хората, с които работех, а това наистина ме раздразни. Ще се радвам да се отърва и от двама ви!

— Наистина ли мислиш, че никой друг не знае за теб, Хари?

— Може би, но няма никакви улики. А смъртта ви ще изглежда като пътна злополука.

Макс се разсмя, а лицето на Хари се изопна.

— Много се радвам, че те забавлявам. — О’Донъл се изправи. — Смъртта ви ще се разисква като нещастен случай: туристи, карали твърде бързо по лъкатушещите крайбрежни пътища. При такова шофиране лесно може да се падне в пропастта.

— Чудесен план, като изключим една малка подробност.

— И каква е тя?

— Първо, трябва да ни напъхаш в кола.

Усмивката на Хари стана по-широка.

— О, това не е никакъв проблем. Когато ви сложим в колата, и двамата ще бъдете в безсъзнание.

— Разбирам.

— Предвидили сме всички подробности: аз ще бъда един от набиващите се в очи опечалени на погребението ви. Дори ще спомена, че докато сте обикаляли, сте се отбили и сте пренощували при мен.

— А колата?

— Вече е наета на ваше име.

— Гениално.

— Съгласен съм.

Мариса се наведе напред.

— Къде е Трой?

— Изкарва си прехраната. Посещението ви малко обърка плановете ни — очаквахме ви няколко дни по-рано.

— Предполагам, очаквате пратка.

— Нямам ни най-малка представа за какво говориш. — О’Донъл отново се усмихна. — Аз съм агент, работещ за Съединените щати, Макс, и ти го знаеш. Всичко останало ще доведе до сблъсък на интереси.

— Кажи — до предателство.

— Звучи по-драматично, но едва ли е точно. — Хари се изкикоти.

— Нека оставим съда да реши.

— Без пожелания, Макс. Без пожелания.

Вратата зад тях се отвори и Хари вдигна поглед. Бе един от хората му.

— Докарахме и двете коли — докладва той.

— Добре, много добре. Трябва да приключим с тази работа колкото може по-скоро. — Той им направи знак да станат. — Извинявайте, че ви пришпорвам по този начин.

Макс знаеше какво точно трябва да направи. Знаеше също, че може да разчита и на Мариса. Без да я поглежда, той се насочи към вратата, уверен, че тя е някъде зад него.

Помощникът на О’Донъл се обърна точно в момента, когато Макс ритна вратата и я затръшна, докато ръката му обви гърлото на мъжа. Обхвана с крак глезена му и го притисна като в менгеме. С другата си ръка бръкна под сакото и извади пистолета от кобура му. После, заедно с него, се обърна.

Всичко се случи за пет секунди.

Мариса се хвърли срещу О’Донъл и с всичка сила го удари в диафрагмата. Извади го от равновесие и със заучена хватка го преметна през рамо, стоварвайки го върху масата, където беше сребърният поднос.

Дрънченето достави огромно удоволствие на Макс, който наблюдаваше сцената с пистолет в ръка.

Мариса намери револвера на О’Донъл и го насочи към него, застанала с разкрачени крака, хванала дръжката с двете си ръце.

Макс насочи пистолета към слепоочието на току-що обезоръжения от него мъж и каза:

— Застани до стената.

Без да го изпуска от очи, той се приближи до звънеца за прислугата и дръпна шнура.

След по-малко от минута камериерката отвори вратата и влезе. Когато видя двамата мъже, държани на прицел, очите й се разшириха от уплаха. Макс й се усмихна. Очите й се разшириха още повече.

— Страхувам се, че обърнахме прекрасния поднос, който донесохте. Бихте ли помолили главния готвач да приготви още кафе и нещо за ядене? Снощи пропуснахме вечерята и сега сме малко гладни.

Момичето се втурна навън, а Мариса се разсмя.

След светкавичната атака на Мариса, Хари мъчително възвръщаше способността си да диша. Вече не лежеше без дъх сред натрошената масичка, сребърния поднос и парчетата от порцелановия сервиз.

— Ти си луд, Макс!

Макс не си даде труд да отговори. Просто чакаше. След няколко минути вратата се отвори. Този път камериерката бе придружена от четирима мъже, единият, от които явно бе главният готвач. Останалите трима приличаха на кухненски работници или на помощници на градинаря.

Главният готвач огледа стаята, преди да кимне на Макс.

— Изглежда все още си във форма, шефе. Едва ли щях да се справя по-добре.

— Радвам се, че одобряваш действията ми — отвърна Макс сухо, докато единият от кухненските работници вадеше белезници за О’Донъл и помощника му. — Доста време ви трябваше да пристигнете.

— Хей, ти настояваше да не се месим. Бяхме готови да го арестуваме още снощи!

С белезници на ръцете, Хари стоеше и се оглеждаше.

— Кои, по дяволите, са тези хора?

— О, просто бивши агенти — усмихна се Макс.

— Вчера шефът ми съобщи, че се е обадил на най-способните от тях. За съжаление обаче, вече не работят за нас. Нито един от тях не е бил в твоя сектор, затова бях сигурен, че няма да ги разпознаеш. — Той се приближи до Хари. — Нека да ти ги представя. — Кимна към мъжа до вратата. — Високият и чернокос мъж с брадата е Куин Макнамара — подполковник в оставка от военновъздушните сили на Съединените щати. — Кимна към двамата мъже, които слагаха белезници на помощника на Хари. — Червенокосият господин с неизменната усмивка е Тим Уокър, който сега живее в Колорадо. А неговият приятел е Стив Донован, който нерядко ми помагаше в качеството си на телевизионен репортер. — Той обърна поглед към мъжа, който стоеше до Мариса, и го представи: — А това е Джоел Крамър, известен сега като автор на трилъри, написани по някои от по-сложните акции, в които е участвал. — Обърна се към Хари. — Що се отнася до въпроса за брака, знам каква репутация имам. Тези мъже предпочетоха домашния уют пред рискованата ни работа, Хари. Но бяха твърдо решени да ми помогнат да поставим клопката. — Той погледна към Куин. — Какво става навън?

— Всичките хора на О’Донъл са обезвредени — отвърна Чернокосият. — Освен това, следим съучастника му. Тази вечер ще посрещнем доставката.

— Благодаря за отзивчивостта, момчета, и за добре свършената работа. Когато споменах имената ви пред шефа, не бях сигурен, че ще бъдете свободни.

— Мислиш се за много умен — изръмжа Хари, застанал между Мариса и Джоел. — Смяташ, че ще успееш да се измъкнеш безнаказано! Е, не си отивам сам! Ти, кучи сине!

Със светкавично движение Хари измъкна малък пистолет и стреля в Макс, който се намираше на около метър от него.

В мига, в който видя движението и чу изстрела, Макс почувства как куршумът се забива в гърдите му. Отначало не го заболя — сякаш го бяха блъснали силно, изкарвайки му въздуха. Видя как Джоел изби пистолета на Хари, а Мариса се втурна към него, като викаше името му. Усети суматоха зад себе си.

„Никога няма да видя сина си…“

Това беше последната му мисъл, докато бавно се свличаше на земята.

Единадесета глава

„… Татко, защо ме изостави? Мамо, къде си? Татко, кога ще се върнеш, за да отидем за риба? Ще те чакам, за да дойда с теб. Никога няма да отида с друг, татко. Само с теб! Аманда? Ела тук, сладур. Ела при Макси. Виж, мамо! Тя може да ходи! Гледай, идва при мен, мамо…

… Остави ме на мира! Ти не си моето семейство! Аз нямам семейство. Иди да играеш със собствените си деца! Не ме докосвай. Просто ме остави на мира. Не, не искам да играя с другите. Няма да облека тези глупави дрехи. Не ме интересува откъде са. Мога да купувам собствените си дрехи. Просто ме остави на мира!

… Не ме интересува какво мислиш! Не съм взел глупавите ти обеци. Защо са ми? Защо винаги разпитваш мен, когато нещо липсва…?

… Не ме интересува кое време е. Ще се прибирам вкъщи, когато намеря за добре. Не си ми шеф! Махай се от стаята ми. Нямаш право да ровиш из нещата ми. Нямаш право! Не може ли човек да има малко личен живот…?

… Недей да се перчиш пред мен, Хулио. Не съм впечатлен. Ти си само дребен непрокопсаник. Справял съм се с много по-яки от тебе. А сега се махай! Слушай, тази стая е моя! Чуваш ли? Може да не е голяма, но плащам наем, така че махай се!

… О, Джони, не мога да се върна в училище. Беше твърде отдавна. Не съм учил вече толкова дълго време. Дай ми почивка, Джони…

… Хей, Джони! Само исках да ти съобщя новината. Приет съм в Калифорнийския университет. Да, без майтап. Какво ще кажеш? Дали ще свикна с живота в студентското градче…?“

— Макс, чуваш ли? Аз съм, Мариса. О, Макс, моля те, дръж се! Знам, че ти е трудно. Знам, че си тежко ранен, но аз имам нужда от теб… И Тими има нужда от теб! Искам отново да си добре, да мога отново да викам по теб. Искам отново да те видя разгневен. Заслужавам го! Аз те забърках в тази каша. О, Макс, моля те, не се предавай!

— Макс? Аз съм, Джоел. Наистина се чувствам отвратително. Предполагам, че доста дълго бях вън от играта. Дори не помислих да го прегледам за скрито оръжие. Много бърз беше.

— Виж, всички момчета са тук, за да видят как си. Трябва да тръгвам, за да могат и те да те видят. Дръж се, приятел. Можеш да се справиш. Ти си най-жилавият в групата!

— Както виждате, има доста голяма рана в гръдната област. Куршумът е минал на милиметри от сърцето. Пробит е белият дроб, но ще се оправи. Преживял е операцията, което само по себе си е чудо. Загубил е много кръв. Щом се е стабилизирал, са го прехвърлили със самолет в нашата частна клиника. Съвсем наскоро е преживял силно мозъчно сътресение, което значително е отслабило организма. Чудо е, че все още е жив.

„… Когато любовта заговори, Макс, се случват чудеса…“

„… Чудо е, че е преживял операцията… Чудо е, че все още е жив…“

„… Любовта прави чудеса, Макс. Просто трябва да повярваш в тях…“

„… Дръж се, приятел. Можеш да се справиш. Знам, че можеш…“

„… Тими очаква да те види, Макс. Той наистина има нужда от теб. Аз също, любов моя. Аз също…“

„Излез си поиграй, Макси. Мама трябва да сложи бебето да спи… Да, можеш да нахраниш сестра си, но се опитай да не цапаш много… Гледай тук, Макс. Не мърдай. Искаме да ви снимаме двамата заедно. Ето, сега. Това е… Няма да има училище през следващите три месеца? Не е ли чудесно? Възможност да се играе всеки ден. И когато се върнеш в училището през септември, ще бъдеш вече голям второкласник. Не след дълго ще пораснеш голям и висок колкото баща си… Мама те обича, скъпи…“

„… Хей, големия, татко също те обича. Виж, Аманда също те обича…“

„… Обичам те, Макс! Обичам те… Любовта прави чудеса. Ти ще се справиш…“

Когато Макс отвори очи, ярката светлина от лампите го заслепи. Той замижа и остана така дълго време. Или поне така му се стори.

Вторият път, когато отвори очи, стаята беше тъмна. Огледа се. Беше сам. Чуваше се неясен звук на течаща вода, както и ритмично пиукане някъде наблизо.

Беше жив и прикачен към различни апарати. Зачуди се кое време е, но преди да разбере, отново заспа.

Следващия път, когато се събуди, видя Мариса. Бе седнала до леглото и държеше ръката му. Опита се да я стисне и разбра колко е слаб. Лекото му движение привлече вниманието й и тя сведе поглед към него.

— Здравей — прошепна тя.

Опита да се усмихне, но устните й само се изкривиха в гримаса. Изглеждаше ужасно. Беше бледа и имаше тъмни сенки под очите. Бе отслабнала и скулите й бяха изпъкнали неестествено.

Той облиза устни, за да ги навлажни.

— Май ми стана навик да се изтягам в разни легла. — Гласът му прозвуча дрезгаво — отдавна не бе говорил.

— Как си?

Той също опита да се усмихне, но не беше сигурен дали е успял.

— Като застрелян.

— Извинявай… — промълви тя.

— Ти не си виновна.

— О, аз съм виновна! Аз те забърках в тази каша!

— Не. Беше част от работата ми. Какво стана, след като припаднах?

— Приятелите ти щяха да разкъсат Хари на парчета. Изстрелите привлякоха хората отвън и те пристигнаха на бегом. Сигурно е имало поне двадесет души, изпратени за тази операция.

Той затвори очи, размишлявайки над решението на шефа си. Оуби-уан бе повикал всички оперативни работници, които бяха наоколо. Значи все пак не бе повярвал напълно в уверенията на Макс, че ще се справи. Но съществуват случаи, когато се радваш, че не са ти повярвали.

— Защо не опиташ да поспиш? — прошепна тя.

— Трябва да знам какво се е случило.

Тя погали ръката му.

— Някои от хората ни се заеха с Хари, а останалите решиха да те откарат в болница. — Тя погледна встрани, после върна поглед към него. — Въпреки че Хари бе внимателно претърсен, очевидно е имал скрита капсула с цианид. Намериха го мъртъв в килията на следващата сутрин.

И така, всичко бе свършило. Хари бе мъртъв, а контрабандният канал, който се мъчеха да открият толкова дълго, беше ликвидиран.

— Какво стана с Трой?

— За нещастие, попадна в престрелка между нашите хора и тези, които докараха пратката, и беше убит.

— Как прие сестра ти тази вест?

— За нея беше шок, разбира се. Ала каза, че изпитва известно облекчение. Преди време бе открила, че той не е същият човек, за когото се бе омъжила. Напоследък не се разбираха. Тя се страхуваше от него, а той ясно й бе дал да разбере, че няма да се разведе.

— Не се учудвам. Не е искал финансовото му състояние да бъде проучено.

Тихото отваряне на вратата ги накара да вдигнат очи. Влезе сестрата.

— Господин Морън, имате нужда от почивка. Мониторите показват ускоряване на пулса. — Тя се усмихна на Мариса. — Сигурна съм, че ще разберете.

— Ще се върнеш ли? — попита той, като опита гласът му да звучи безгрижно.

— Да — беше краткият отговор. Той се усмихна и незабавно заспа.

За първи път, откакто Макс бе ранен, Мариса бе изпълнена с надежда, когато излизаше от болницата. Никога нямаше да забрави ужаса на случилото се и последвалите кошмарни дни и нощи, през които се питаше дали той ще оживее.

Вече нямаше причина да стои тук. Всъщност трябваше да се върне в Сиатъл при Тими, макар Айлийн да настояваше, че той е добре при нея.

Макс имаше право — Тими е бил върнат при Айлийн ден след заминаването на Мариса. С въодушевление разказвал как си е играл в склада на Трой. Той така и не бе разбрал какво се беше случило.

Най-после Макс знаеше за съществуването на Тими. Искаше й се да бе научил за сина си по друг начин, но сега нямаше смисъл да съжалява.

Когато Макс се възстановеше, щяха да поговорят за срещата му с Тими. Синът им бе толкова контактно малко момче, че вероятно щеше да приеме баща си без проблеми.

Проблемът беше с какви чувства щеше да отвърне на детето Макс. Тя знаеше, че през по-голямата част от живота си е бил самотен. Никога не бе позволил някой да се сближи с него. Дали съществуването на сина им щеше да го промени? Само времето щеше да покаже…

Макс се чувстваше слаб като новородено бебе и това никак не му беше приятно. Всичко го дразнеше, а най-вече — настойчивата жизнерадост на сестрите. Когато вратата се отвори, той се намръщи.

— Каква картинка на жизнерадостно възстановяване си само! — каза Мариса, като се приближаваше.

— Писна ми от жизнерадост!

— Виждам, че си се пооправил.

Той седеше в голям мек стол до прозореца.

— Но не достатъчно бързо, за да съм доволен.

— Охо, днес наистина си във форма.

— Моля те, не започвай и ти. До гуша ми дойде от жени, които се опитват да ми нареждат какво да правя.

Тя се усмихна и седна на стола до леглото.

— Знам. Свикнал си ти да бъдеш този, който издава заповедите. Когато си от другата страна, не е много забавно.

Той скръсти ръце и я изгледа гневно. Тя обаче продължи да се усмихва и той омекна.

— Какво си сложила?

Тя погледна надолу към роклята си, която бе купила предишния ден. Беше принудена да си набави малко дрехи, докато й изпратят багажа от Барселона в Сиатъл. Тъкмо отвори уста, когато той я прекъсна:

— Не, не роклята. Говоря за парфюма ти.

— Просто той ми е попаднал под ръка. Защо?

— Ей така. Напоследък изглеждаш по-отпочинала. Как се чувстваш?

— Откакто състоянието ти се подобри, малко по-добре.

Те се втренчиха един в друг, после Макс отмести поглед.

— Няма нужда да бездействаш тук. Не трябва ли да си с Тими?

— Да, това е едно от нещата, които съм дошла да ти кажа. Трябва да се върна в Сиатъл. Скоро започва учебната година и трябва да подготвя лекциите си.

— Значи си дошла да ми кажеш довиждане?

— Точно така. И да те поканя да ни посетиш, когато се почувстваш по-добре.

— Не мисля, че идеята е добра.

— Защо не?

— Ти имаш свой собствен живот. Двамата с Тими се справяте чудесно и без мен. Няма причина да се намесвам в живота му.

— Макс?

— Какво?

— Казах на Тими, че си му баща, че си бил ранен и че ще остана тук, докато се уверя, че животът ти е вън от опасност.

— Какво си направила?! Защо? И то точно сега! Преди изобщо не си беше дала труд да му кажеш за мен, така че защо…

— Не му бях казала, защото съм страхливка. Избягах от ситуацията, с която не знаех как да се справя. Надявам се, че съм станала по-зряла. Освен това, нещата вече са по-различни.

— Какво имаш предвид?

— Знам какво изпитваш към мен — усмихна се тя.

— Е? — попита той враждебно.

— Макс, много те обичам! Разбирам, че нямаш причина да ми се доверяваш или да вярваш в любовта, но аз имам достатъчно вяра и за двама ни. Най-важното е, че си жив. Останалото може да се поправи. — Стана и се приближи до него. — Казват, че раздразнението е признак на възстановяване. Ако наистина е така, състоянието ти очевидно се подобрява. — Наведе се и нежно го целуна по устните. — Пази се. Обади ми се, когато можеш. Надявам се, че скоро ще ни посетиш.

Проследи я с поглед, докато излезе от стаята. Докато си отиде от живота му! Искаше да й изкрещи да го остави на мира. Нямаше нужда от нея! Нямаше нужда от никого. Беше свикнал да бъде сам. Предпочиташе да е сам!

Болката в гърдите му напомни за раната. Но щеше да я преживее и да продължи живота си по същия начин. Нищо не се беше променило. Абсолютно нищо!

Дванадесета глава

— Искали сте да ме видите. — Макс стоеше пред бюрото на шефа си.

— Седни, Макс — беше отговорът.

Би предпочел да попадне под открита стрелба, отколкото да проведе този разговор.

— Как си?

— Справям се.

— Твърде скоро се върна на работа.

— Добре съм.

— Нима лекарите не предложиха да си починеш няколко месеца до пълно възстановяване?

— Ако седя, без да правя нищо, ще полудея.

— Смятам, че моментът е много подходящ да отидеш на почивка.

— Никога не ходя на почивка, знаете това.

— Може би е настъпило време да си създадеш нови навици.

— Не мога просто така да изоставя работата си, сър.

— Да не мислиш, че си незаменим?

— Не, разбира се. В продължение на няколко седмици се справихте без мен.

— Оскърбително, нали?

— Не разбирам какво имате предвид.

— Превърнал си работата в смисъл на своя живот. Откога си в агенцията?

— Вече почти двадесет години.

— Знаеш, че би могъл да се оттеглиш.

— И какво да правя?

— Да си намериш някакво хоби, може би. Да се ожениш. Да създадеш семейство.

— Какво ви е казала Мариса? — попита той с подозрение.

— А, ето, че дори имаш някого предвид — усмихна се Оуби-уан.

— Съвсем не. Не, сър, никого нямам предвид. Искам да кажа, готов съм да поема отговорността. Вече съм уредил месечна издръжка за нея и момчето и…

— Искаш да кажеш, че имаш син, така ли?

— Не знаехте ли, сър?

— Въпреки репутацията ми, аз не съм всезнаещ. На колко години е синът ти?

— На пет.

— Прекрасна възраст. Предполагам, това е детето и на Мариса?

— Да.

— Е, в такъв случай, с това семейство имаш чудесна перспектива!

— Не ме разбрахте… сър. Искам да кажа, че нямам никаква представа за тези… бащински задължения. Загубих родителите си, когато бях твърде малък. В продължение на години не съм бил в семейна среда. Просто не ставам за съпруг, това е всичко. А за баща…

— Очевидно доста си мислил по въпроса.

— Откакто разбрах за момчето, не съм мислил за нищо друго. Ако смятах, че мога да бъда бащата, от когото то има нужда, бих направил всичко необходимо. Но не мога просто…

— Виждал ли си го?

— Не, сър.

— Добре тогава. Ясно ти е какво трябва да направиш. Вземи отпуска, отиди при Мариса — тя е в Сиатъл, нали така ми беше казал — и се опознай с наследника си.

— Но, сър…

— Това е заповед, Макс. — Мъжът зад бюрото погледна календара. — Докладвай ми отново на първи ноември.

— Ноември! Това са почти три месеца… сър.

— Довиждане, Макс. Приятно пътуване. Не забравяй да предадеш поздравите ми на Мариса.

„За какъв се мисли — за Бог?“ — промърмори на себе си Макс, докато се връщаше в кабинета си. Никой не можеше да го принуди да направи против волята му каквото и да било. Би могъл да подаде оставка. Ето, това щеше да направи. Щеше да подаде оставка!

Да, Мариса му липсваше. Не можеше да го отрече. Каквото и да правеше, мислите му непрекъснато се връщаха към дните, прекарани на яхтата.

Будеше се посред нощ, сънувайки, че люби Мариса. Откликът на тялото й към неговите ласки го преследваше.

Бе мислил да я помоли да се върне във Вашингтон, но накрая се беше отказал от идеята. В Сиатъл Мариса водеше пълноценен живот, който напълно я задоволяваше. Освен това, никога не бе намеквала, че обмисля подобна възможност.

Макс стигна до кабинета си и отвори вратата. Вътре имаше двама работници, извършващи ремонт.

— Какво става?

Единият се огледа.

— Изнасяме всичко от тази стая. Имаме заповед да пребоядисаме и да сменим килима.

Шефът му никога не вършеше половинчати неща. Той събра от бюрото някои лични вещи и напусна сградата.

Когато се приземи на летището в Сиатъл, валеше дъжд. Бе отхвърлил идеята да предупреди Мариса за пристигането си. Не беше съвсем сигурен, че ще я посети. Би могъл да наеме лодка до островите Сан Хуан, да полови риба…

Мразеше риболова!

Е, можеше да се отбие при Мариса за малко. Знаеше адреса наизуст. Просто учтивост от негова страна, понеже се намираше наблизо.

Той взе багажа от конвейера и излезе. Махна на едно такси и даде адреса на шофьора.

Можеше, разбира се, да отложи посещението за по-късно. Възможно бе тя да не си е вкъщи. Беше събота. Можеше да е излязла на разходка или да напазарува. В такъв случай щеше да й остави бележка, че е в града.

Когато таксито стигна покрайнините на Сиатъл, където живееше Мариса, дъждът бе спрял и всичко наоколо беше покрито с блещукащи водни капчици.

Макс плати на шофьора, грабна сака си и слезе.

С пищна дърворезба, къщата беше във викториански стил. Огледа улицата: от двете й страни се издигаха многобройни дървета. По някакъв начин мястото му напомни за Южна Калифорния, където бе живял с родителите си — къщата бе обградена от просторни ливади; рози обвиваха оградата и верандата.

Тихо място. Безопасно за деца.

Той вдигна сака и приближи към входа. Натисна звънеца без колебание. Вратата бе със стъкло, чиито фигурки му пречеха да надникне вътре. Отново посегна към звънеца. Преди да го натисне, вратата бавно се отвори.

Макс понечи да заговори, после осъзна, че срещу него няма никой.

— Здравей — чу детско гласче.

Погледна надолу и видя малко момче да наднича изпод кичур къдрава, светло кестенява коса. Очите му имаха същия цвят като тези, които виждаше всяка сутрин в огледалото.

Замръзна. Усети как пулсът му внезапно се ускори и по челото му избиха капчици под.

— Здравей — успя да отговори.

— Какво искате?

— Аз, ъ… Майка ти вкъщи ли е?

— Да.

И двамата чакаха.

— Мога ли, да говоря с нея? — попита най-после Макс.

— Един момент — каза момченцето и затвори вратата под носа му.

Макс остана да стои нерешително пред входа. Дали да почака или отново да позвъни? Очевидно Мариса бе научила сина си да не пуска непознати вкъщи, което беше хубаво.

Нямаше съмнение, че той е непознат.

Обърна се пак към улицата и чу вратата да се отваря.

— Извинявайте, че трябваше да изчакате навън — започна Мариса. След това го видя. — Господи, Макс! Не мога да повярвам! Ти си тук! — Хвърли се в обятията му.

Притисна я към себе си и я целуна, както бе мечтал от седмици наред. Тя се чувстваше прекрасно в прегръдките му — топли и жизнени, а Макс долови възхитителния аромат на парфюма й, който бе усетил и в болницата.

Най-после Мариса се отдръпна, за да си поеме дъх, и отново го притисна към себе си.

— Защо не ми се обади, че пристигаш? О, толкова се радвам! Влизай! Не искам да стоиш навън.

Хвана го за ръка и го въведе в антрето. Той се огледа. Бе заобиколен от полирано дърво и блещукащ месинг. Дървените подове бяха покрити с пъстри килими. Вита стълба водеше към горния етаж.

— Кога пристигна? Колко ще останеш? О, къде отиде Тими? Искам да се запознаеш с него.

Макс се усмихна. Чувстваше се по-добре.

— Току-що слязох от самолета и не съм правил планове. Бях изритан от кабинета си и ми бе заповядано да не се връщам на работа до първи ноември.

— О, това е чудесно!

— Само че ще ми трябва известно време да свикна.

Тя го въведе в просторна стая. Прозорците бяха с ефирни завеси, пропускащи светлината.

— Гладен ли си? Искаш ли кафе?

— Бих пил кафе.

— Тогава да отидем в кухнята. Тими? Ела тук. Искам да те запозная с някого.

Защо си мислеше, че ще бъде трудно, чудеше се Макс няколко часа по-късно. Току-що бяха приключили с прекрасната вечеря. Не си спомняше кога за последен път се бе хранил с домашно приготвена храна.

Трудно му беше да си представи, че същата тази жена бе хвърлила през рамо мъж, почти два пъти по-тежък от нея. Изпитваше болезнено и непознато чувство, като я гледаше с Тими. Смяташе, че детето е очарователно.

— Още ябълков пай, Макс? — попита Мариса и го изтръгна от мислите.

— О, не, благодаря. — Усмихна се на пресния спомен за запознанството със сина си, докато го наблюдаваше как прилежно почиства чинията си.

Щом майка му го повика, Тими веднага отиде при нея. Тя коленичи пред детето и каза:

— Помниш ли, когато ти се обадих и ти казах, че съм на посещение при баща ти във Вашингтон?

Тими погледна замислено Макс и кимна. Детето не беше никак глупаво. Много добре разбираше за какво става въпрос.

— Е, добре, той е дошъл да ни посети.

Макс нямаше представа какво да прави. Не знаеше нищо за децата. Трудно си спомняше дори собственото детство.

Гледаха се мълчаливо един друг.

Мариса тихо се разсмя.

— Хайде, момчета. Направила съм курабийки. — Тя разроши косата на момченцето. — Какво ще кажеш за чаша мляко?

То кимна, но не отмести поглед от Макс.

По-голямата част от деня прекараха, като позволиха на Мариса да запълва мълчанието с неангажиращ разговор. Тя се държеше така, сякаш той виждаше сина си всеки ден. Като че ли нямаше нищо необичайно.

Когато свършиха вечерята, Макс осъзна, че започва да се отпуска. В домашната обстановка и безгрижието на Мариса имаше нещо, което го успокояваше.

— Момчета, защо не отидете във всекидневната, докато аз почистя масата?

— Нека ти помогна — предложи Макс, като предпочиташе да прави каквото и да било, само и само да не разговаря с малкото момче, чийто поглед не се отместваше и за секунда от него.

— О, няма нужда. Ще свърша за минута. Върви. — И тя побутна Макс към всекидневната, където вече беше отишъл Тими.

Макс неохотно тръгна натам. Седна на дивана и се загледа в детето, което скачваше миниатюрен, ръчно изработен влак.

— Откъде имаш този влак?

— Леля Айлийн ми го подари за рождения ден.

— Кога е рождения ти ден?

— На двадесет и седми юни.

— Значи си на пет години?

— Ъ-хъ.

Край на разговора.

Макс не можеше да се справи и го знаеше много добре. Просто нямаше представа за какво да говори.

— Мама каза, че ти работиш срещу лошите и че наистина си много смел.

— Така ли каза?

— Ъ-хъ. И че един от лошите те застрелял в гърдите и ще бъдеш болен дълго време.

— Истина е.

— Още ли те боли?

— Не много.

— Това е добре. — Момченцето започна да дърпа влакчето по синята ивица в краищата на огромния килим. Първият кръг премина в мълчание, после отново заговори: — Наистина ли си ми баща?

Ето, че си дойдохме на думата, мислеше Макс.

— Да, наистина.

— И защо никога досега не съм те виждал?

Добър въпрос.

— Ами, предполагам, защото работя много и не съм имал време да дойда да те видя.

— О! Не си ли искал да ме видиш?

Е, сега как да отговори?

— Много исках да те видя! — Докато говореше, осъзна истината в думите си. От момента, в който бе научил за Тими, беше изпитал огромен копнеж да го види. Но се страхуваше. И все още се страхуваше, обаче не бе сигурен каква е причината за страха му.

— Аз също исках да те видя — кимна Тими и започна втора обиколка на стаята с влака.

— Така ли?

— Ъ-хъ. Не знаех къде си и изобщо… Мислех, че живееш някъде по-наблизо. Но мама каза, че е много далече и че някой ден ще те посетим, но не уточни кога.

— Тими! — повика го Мариса от съседната стая. — Хайде, идвай. Време е за лягане.

Момченцето направи измъчена физиономия, която бе толкова позната на Макс, че почти се разсмя на глас. Много пъти бе виждал същата гримаса на собственото си лице.

Нямаше начин Мариса да забрави бащата на детето си. Не и с поразителната прилика между Макс и Тими!

— Трябва да си лягам — каза детето с достойно за похвала примирение. — Ще бъдеш ли тук утре?

— Бих могъл — предложи предпазливо Макс.

— Добре — отвърна Тими доволно. — Ще се радвам.

— Така ли?

— Ъ-хъ. Ако утре не вали, мога да те заведа в задния двор. Върху едно дърво имам голяма къщичка, която ми направи мама. Седим понякога там и наблюдаваме. Може би ще ти хареса да дойдеш с мен?

Макс трудно преглътна буцата, заседнала в гърлото му. Тъй като не можа да каже нищо, само кимна.

— Тими! Водата във ваната започва да изстива.

— Ще се видим — каза Тими с нерешителна усмивка.

Макс отново не можа да изрече нищо.

Двамата с Мариса седяха във всекидневната, след като Тими вече бе дълбоко заспал.

— Каза ми, че си му построила къщичка.

— Да, реших, че всяко малко момче заслужава да има къщичка върху дърво, макар че Айлийн непрекъснато се тревожи Тими да не падне и да не си счупи нещо.

— А ти не се ли страхуваш?

— Ужасно се страхувам! Но не искам да го глезя. Той има нужда да расте свободно, без задръжки.

— Прекрасно си го възпитала, Мариса.

— Нямаш представа колко се радвам да го чуя от теб. Имало е моменти, когато се страхувах, и бях много несигурна в себе си. Исках да ти се обадя, да ти кажа за него, да те разпитам… Има толкова много неща, които не знам!

— Аз също. Страхувам се дори да си помисля колко малко знам за децата.

— Хубавото е, че те са търпеливи. И чакат, докато се научиш. — Двамата замълчаха за момент, после Мариса продължи: — Искам да ти благодаря, че си открил сметка на името на Тими. Не е трябвало да го правиш.

— Напротив, ако ми беше казала за него, щях да го направя доста отдавна.

— Никога няма да ми простиш, нали?

— Не, не е точно така. Просто чувствам, че ставам баща с пет години закъснение.

— Ще се справиш, Макс. Знам, че ще се справиш… Можем да направим график кога да те посещава. Разбира се, когато имаш време. Помисли колко неща би могъл да му покажеш, особено когато порасне. Ще съчетае най-доброто от моя и твоя свят. Всичко ще бъде наред, сигурна съм!

Тя говореше все верни неща, задаваше въпроси, за които той бе мислил, но не знаеше как да постави. Сега, когато го бе улеснила по този начин, той можеше да се отпусне, сигурен, че всичко ще бъде наред.

Можеше ли, наистина?

— Не вярвам да потръгне, Мариса. Твърде дълго съм се грижил само за себе си. Нямам никаква представа как да се грижа за дете!

Тринадесета глава

Когато чу думите му, сърцето на Мариса се сви. През целия ден той бе необикновено мълчалив, но го бе отдала на обичайната му сдържаност, неудобството от пристигането в дома й и първата му среща с Тими.

— Разбирам — беше всичко, което можа да каже тя.

— Бих искал да направя много повече за Тими. Само че не знам как. Нямам представа как да се държа с него.

— Днес се справи чудесно.

— Защото ти беше тук.

— Е, като свикнеш с него, може би…

— Работата е там, че не искам да го подмятаме напред-назад между двама ни. Смятам, че той заслужава двама родители, които живеят заедно, и се грижат за него заедно.

Мариса се стегна, като се питаше дали го е разбрала правилно. Пред нея беше Макс, мъжът, който избухваше всеки път, когато някой от хората му решаваше да се ожени. Не бе възможно да й предлага да…

— Мисля, че трябва да се оженим.

Така беше! Той наистина й предлагаше брак!

— О, Макс!

Изглеждаше доста измъчен. Приличаше на човек изпаднал в агония на зъболекарски стол. Тя обви ръце около врата му и го целуна. Никога досега не го бе виждала толкова напрегнат.

Прокара език по долната му устна. Той изстена и я привлече към себе си.

— О, Господи, скъпа, ужасно ми липсваше. — Зарови лице в косата й.

— Макс, да се ожениш за мен е против всичките ти принципи!

— Не ме интересува — промърмори той с приглушен глас.

— Живеем на противоположните краища на континента.

— М-хм. — Започна нежно да хапе ухото й.

— Не можем просто… О, Макс, толкова е хубаво.

Най-после се отдръпна и се вгледа в нея.

— Знам, че между нас има много неизяснени неща. Но трябва да опитаме заради Тими. Дали сме му живот и детето заслужава най-доброто, което двамата можем да му осигурим.

— Това ли е причината, поради която искаш да се ожениш за мен?

— Нямам намерение да те лъжа. Мисълта за брак ме кара да настръхвам. Имам почти три месеца преди да се върна на работа. Мисля, че бихме могли да използваме времето, за да се опознаем по-добре. Искам Тими да свикне с мен, а и аз имам нужда от време, за да свикна с него. Междувременно… — Той започна отново да я целува.

— Междувременно…?

— Може би ще ми помогнеш да науча как да се държа с малките момчета.

— Справяш се чудесно.

Устните им се сляха и Мариса сякаш се стопи в прегръдките му, нетърпеливо очаквайки неговия допир. Когато най-после се отдръпна от нея, тя облегна глава на рамото му със затворени очи.

— Трябва да тръгвам.

— Можеш да останеш тук — каза тя с усмивка.

— Не мисля, че идеята е добра.

— Защо? — Мариса бавно отвори очи.

— Мисля, че Тими ще бъде смутен. Трябва да свикне да ме вижда около тебе постепенно.

— Предполагам, че си прав — въздъхна тя и се вгледа внимателно в него. — Макс?

Той въпросително вдигна вежди.

— Сигурен ли си, че го искаш?

— Скъпа, в момента не съм сигурен в нищо. Целият ми живот бе обърнат наопаки. Разбирам само от работата си, а тя ми бе отнета за цели три месеца. Нося се сред морето без гребла или рул. Докато летях насам, мислех, че за първи път в живота си има къде да отида и кого да посетя. И ми се стори наистина страшно.

— Но ти не се страхуваш от никого, Макс! Срещал си се с много опасни хора през живота си. От какво се боиш сега?

— Намирам се извън естествената си среда. Няма какво да предложа нито на теб, нито на Тими. Изненадан съм, че не си намерила някой друг през всичките тези години.

— Никога не съм желала друг, дори когато знаех, че нямам никакъв шанс да те притежавам.

Той я целуна отново, бавно и изключително нежно.

— Трябва да тръгвам.

— Щом настояваш да си тръгнеш, бих искала да вземеш колата ми.

— Няма ли да ти трябва?

— До сутринта — не. Тогава ще уточним някои неща. Щом си на почивка, бих искала да прекараш добре.

Той се усмихна с бавна, мъжка усмивка, която накара сърцето й да подскочи.

— Имах предвид — побърза да добави тя — че тъй като досега не си бил на почивка, ще трябва да планираме няколко екскурзии. Може би до остров Ванкувър през уикендите, когато ще мога да дойда и аз. А през седмицата двамата с Тими можете да прекарвате известно време заедно и да се опознавате.

— Сигурно — кимна той бавно.

— Не можеш ли с малко повече въодушевление?

— Този път наистина не знам как ще се справя — поклати глава Макс.

Тя го целуна.

— Вярвам в теб. Утре ще намерим място, където да отседнеш, по възможност близо до нашата къща и ще наемем кола. Какво ще кажеш?

— Радвам се, че дойдох.

— Аз също. — Прегърна го. — Ще ти докажа, че да бъдеш баща и евентуално — съпруг, може да е много забавно.

— Обичаше ли да играеш футбол, когато си бил дете? — попита Тими с пълна уста.

Макс се вгледа в сериозното детско личице срещу себе си. Бяха в закусвалня и с удоволствие ядяха хамбургери, след като бяха прекарали няколко часа в зоопарка.

— Ами, да. Вероятно.

— Не си ли спомняш?

— Трябва да призная, че беше доста отдавна.

Детето дълбокомислено кимна и предположи:

— Когато е имало динозаври, чудовища и други подобни, нали?

Макс се задави със сока.

— Не чак толкова отдавна. — Той избърса кетчупа от брадичката на Тими и мълчаливо му подаде неговата чаша със сок.

През двете седмици, откакто беше в Сиатъл, Макс прекарваше всеки ден по няколко часа с Тими. Мариса се оказа права. Бе започнал да разбира момчето и бе изплашен до смърт. Не му харесваше да се чувства уязвим. Петгодишното дете бе спечелило сърцето му и той се чувстваше несигурен.

Осъзна, че отново е влязъл във връзка със собственото си детство. Този път болезнените спомени бяха малко, а приятните — много повече.

Един ден купи хвърчило и помогна на Тими да го сглоби. Спомни си как баща му много пъти търпеливо бе майсторил заедно с него подобни играчки. Изведнъж му се стори, че родителите му са съвсем близко и съвсем истински. Изплуваха отдавна забравени разговори и малкото момче, панически скрито дълбоко в него, излезе отново на повърхността. Тими го убеждаваше да излязат навън и да поиграят.

Макс не знаеше какво би правил без Мариса. Тя продължаваше да се отнася съвсем безгрижно към процеса на опознаването им с детето, без да обръща никакво внимание на непохватността на Макс.

Той се чувстваше така, сякаш в продължение на години е бил емоционален инвалид, сякаш всичките му чувства са били скрити дълбоко и едва сега ги откриваше отново. Беше изплашен, но за първи път от много време насам, бе истински жив.

Вгледан в личицето срещу себе си, той разбра, че Тими ще зададе друг от безбройните си въпроси.

— Бил ли си войник?

— В известен смисъл. Няколко години носих униформа.

Тими като че ли прие отговора и Макс се зарадва. Никога не знаеше какво да очаква от момчето.

— Когато порасна, ще стана войник — обяви категорично то. — И ще застрелям много лоши хора.

— Кръвожадно малко момченце!

— А?

— Нищо. Свърши ли с хамбургера?

Макс погледна към сандвича с месо, който момченцето си беше поръчало в закусвалня, която се славеше с разнообразни гарнитури. Твърде заето с неуморния си и вечен стремеж към знания, до момента то почти не се беше хранило.

Сега детето решително взе сандвича и отхапа голямо парче. Изведнъж Макс помисли, че то би могло да се задави. Ужасен, опита да си спомни какво трябва да направи, ако му се наложи да спасява живота на сина си.

Неговият син! Осъзна, че се вглежда в кичура непокорна коса, в големите очи, в чипото носле, обсипано с лунички, и усети топлина в гърдите си, която се разля по цялото му тяло. Усмихна се.

— Ти убил ли си някого? — попита Тими, след като преглътна.

За щастие, Макс вече бе приключил с храненето, иначе той самият щеше да се задави. Насили се да изрази само учтив интерес към въпроса:

— Никого, доколкото си спомням.

— О!

По дяволите, синът му беше разочарован!

— Моят приятел Дейви казва, че баща му е служил в армията и се е сражавал във Виетнам. — Тими се намръщи. — Знаеш ли за Виетнам?

— Чувал съм да го споменават веднъж-дваж — отвърна Макс сухо.

— Дейви спомена, че баща му е убил много хора и понякога сънува за това.

— Да, случва се.

— Май не е хубаво.

— Не.

Настроението на Тими изведнъж се промени и той грейна.

— Обичаш ли да ходиш за риба?

— Защо питаш? — изгледа го враждебно Макс.

— Дейви и баща му постоянно ходят за риба.

Макс видя капана, който се отваряше пред него. Не знаеше какво да прави.

— Така ли? — попита с възможно най-безучастен тон.

— Ъ-хъ. Веднъж ме взеха със себе си в голямата им лодка.

— Хареса ли ти?

— О, да! — Очите на момченцето блеснаха.

— Ти ловеше ли риба?

— Не, само гледах.

— Обичаш ли да ловиш риба?

Тими сви рамене с преднамерена незаинтересованост.

— Не знам. Никой не ме е учил как да ловя риба — Макс разбра — детето искаше баща. Искаше някой, за когото ще може да разговаря с приятелите си.

В продължение на години само бе слушало за бащите, за това какво правят и какво представляват. Бе слушало, без да има възможност да сподели досега.

— Искаш ли да те науча да ловиш риба?

— А ти знаеш ли как? — Очите на Тими се разшириха.

— Баща ми ме учи, когато бях на твоите години.

— А ти ще научиш мен? — попита той възхитен.

— Ще те науча.

Макс отново приближаваше към къщата на Мариса. Бяха изминали повече от два месеца, откакто за първи път бе прекрачил прага на дома й, но и сега беше не по-малко нервен.

Натисна звънеца. Когато вратата се отвори той незабавно погледна към малкото момче, застанало на прага.

— Татко!

Макс усети как дъхът му спря. Въодушевлението, с което Тими го посрещаше, продължаваше да го смайва. Не беше сигурен дали някога ще успее безрезервно да приеме обръщението „татко“.

— Здравей, Тими. Изглеждаш като свален от витрина!

Детето го изгледа с подозрение, после сведе поглед към новите си обувки и дрехи и попита:

— Какво значи това?

Макс се усмихна, вдигна го и го притисна към себе си.

— Означава, че не съм очаквал да останеш толкова чист.

Тими обви ръка около врата му и кимна.

— Аха. Мама каза, че доста ще загазя, ако се изцапам.

— И какво точно ще ти се случи?

— Може би няма да мога да играя в къщичката на дървото или нещо подобно.

— Това е голямо наказание. Ще трябва да го запомня, за да мога в бъдеще да го използвам. — Той влезе във всекидневната и се отпусна на един от фотьойлите.

Момчето доволно седна на коленете му.

— Ще спиш с мама — обяви то.

Макс се зачуди дали някога ще свикне с откровените му забележки.

— Така ли?

— Да. Мама каза така.

— Тогава сигурно е истина.

— Радвам се. Майките и бащите трябва да спят заедно — усмихна се синът му.

— Аха.

— Но първо заминавате на сватбено пътешествие.

— Да, така е.

— До Виктория.

— Ъ-хъ.

— Без мен.

Макс изведнъж разбра защо се провеждаше този разговор.

— Ами, да, но ние няма да се бавим дълго. Ще проверим какви забавления има там, за да може следващият път, когато заминем с теб, да се забавляваме заедно.

— Наистина ли?

— Наистина.

— Обещаваш ли да не се забавляваш без мен?

— Дори не съм мислил подобно нещо!

Макс вдигна поглед, дочул смеха на Мариса, която тъкмо влизаше в стаята. Тя също бе облечена официално. Кожата й блестеше под бялата ефирна рокля. Не му беше ясно как го постига. Знаеше само, че болезнено силно я обича.

— Не съм сигурна, че ми допада идеята двамата с теб да не се забавляваме.

— Е, има забавления и забавления — усмихна се широко Макс.

Тими слезе от коленете на баща си.

— Уау, мамо! Изглеждаш като коледния ангел на елхата!

— Не бих могъл да го кажа по-добре, Тими. — Макс също се изправи. — Предполагам, че сме готови.

— Знам, че ще прозвучи смешно, но наистина съм нервна.

— Аз също.

— Искам да кажа, изнервя ме не това, което правим, а мисълта за множеството хора, които ще бъдат там и ще ни гледат.

— Идеята да уведомим всички беше твоя.

— Май постъпих глупаво…

Детето я хвана за ръката.

— Ако не ти се заминава, можеш да дойдеш на кино с мен и леля Айлийн — предложи то.

Макс забеляза дяволитите пламъчета в очите на Мариса, когато погледите им се срещнаха. По дяволите, харесваше чувството й за хумор!

— Благодаря ти за поканата, Тими. Но нервността ми ще премине, сигурна съм — засмя се тя.

Макс също искаше да е сигурен, че нервността му ще изчезне, но нищо не каза. Нямаше намерение да променя решението си — просто искаше вече всичко да е приключило. Наведе се и нежно целуна Мариса по устните. Тими се изкикоти.

— Няма ли някакво правило, че младоженецът не бива да целува булката преди сватбата? — измърмори тя, когато Макс се отдръпна.

— Мисля, че според традицията, младоженецът не трябва да вижда булката. Но ние май разбихме традицията на пух и прах с решението си петгодишният ни син да присъства на сватбата. А що се отнася до медения месец, смятам да се придържам плътно към традицията. — Той хвана едната ръка на детето, а Мариса — другата. — Да тръгваме. Много хора ни очакват, за да се убедят, че наистина ще се оженя. Не искам да разочаровам никого!

Щом пристигнаха пред малката църква, Макс разбра, че са дошли всички поканени. Там бяха не само сестрите на Мариса — Айлийн и Джули, но и Куин, и Дженифър Макнамара, Стив и Джесика Донован, Тим и Елизабет Уокър, Джоел и Мелиса Крамър… Никога нямаше да забрави какво им бе наговорил против женитбата. Нищо чудно, че бяха дошли, за да станат свидетели как метафорично ще си вземе думите назад.

По време на поздравленията осъзна, че е искал да стане точно така. По някакъв начин му беше приятно, че всички са свидетели на коренната му промяна.

Пред очите му изникнаха картините, когато същите тези бивши агенти му съобщаваха за напускането си и излагаха причините за своето решение. Помнеше цинизма и подигравката, с които се бе отнесъл към вътрешното им убеждение, че постъпват правилно. Но едва сега си спомни търпението и съчувствието, което бе видял в очите им. Тогава бе озадачен. Сега ги разбираше. Трябваше да намери някакъв начин да се извини за възгледите си. Най-после се бе присъединил към групата мъже, които бяха готови да признаят своята слабост, без да се страхуват, че ще накърнят мъжкото си достойнство.

Церемонията не беше толкова страшна, колкото бе очаквал, нито пък малкият неофициален прием, който дадоха веднага след нея. И все пак, изпита облекчение, когато в ранния следобед се качиха на малкия самолет, който щеше да ги откара до Виктория.

Когато затвори вратата на апартамента за младоженци след учтивия пиколо, Макс сякаш заключи света навън. За първи път през последните няколко месеца той и Мариса оставаха сами. Тя стоеше по средата на пищно украсената стая и се оглеждаше.

— Канадците наистина умеят да те накарат да се почувстваш желан гост, нали? — промълви тя и посочи огромната купа с плодове и препълнените с цветя вази.

Макс мълчаливо се приближи и плъзна ръце около кръста й.

— Още ли си нервна? — попита тихо.

Тя тихо се разсмя.

— Не знам. Чувствам се малко странно. Никога преди не съм била омъжена.

— А аз съм бил женен. — Тя го изгледа изумено, а той продължи: — Когато се събудих на яхтата и те чух да ме представяш за свой съпруг, се чувствах съвсем женен. Доколкото си спомням, тогава се поздравих за отличния вкус. — Той нежно прокара устни по бузата й. — И сега също се поздравявам.

Усети как напрежението постепенно напуска тялото й. Тя обви ръце около шията му и се притисна в него.

— О, Макс! Благодаря ти, че ми го казваш! Чувствах се ужасно, струваше ми се, че съм те хванала в капан. Цяла нощ не съм мигнала от угризения.

— И аз не спах цяла нощ, но не защото съм се чувствал хванат в капан.

— Наистина ли? — Мариса вдигна поглед към него.

— Ъ-хъ. Мислех какво ще сторя, щом останем сами. Чудя се как съпрузите успяват да останат насаме след раждането на първото си дете?

— Макс?

Защо ли го гледаше толкова весело?

— Да?

— Изглежда Тими вече ти липсва, нали?

— Да ми липсва Тими! Шегуваш ли се? Това дете може да изстрелва въпросите си — кой от кой по-проницателни, по-бързо от Сенатската комисия по разследванията! Чувствам се като помилван. — Той я хвана за ръката и я поведе към спалнята. — Разбира се, помислих колко би му харесал полетът със самолет и възможността да види залива Пъджит Саунд от птичи поглед. Утре трябва да обиколим магазините и да му купим някакъв сувенир за…

Мариса постави пръст на устните му.

— На мен Тими също ми липсва, но ще си бъдем вкъщи само след няколко дни.

Той бавно съблече роклята и бельото й. Докосваше я, сякаш е крехък порцелан, който се боеше да не счупи. Вдигна я и я понесе към леглото.

— Имаш ли представа колко много те обичам? — прошепна Макс, съблече се и легна до нея.

— Искаш ли да ми покажеш? — промълви тя, докато ръцете й с обич се плъзнаха по тялото му.

— Точно това възнамерявам да правя през остатъка от живота си. И ще започна веднага.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.